Айрис Йохансен
Целувката на тигъра

Превод от английски: [Неизвестен], 1995

chitanka.info

Пролог

Промънтри Пойнт, Юта

25 ноември 1869 г.

— Чакай ме!

Божичко! Той изобщо не я чува! Върви си, дори не забавя крачка, забързан по талпите на перона… Скоро тя изобщо няма да може да го стигне!

Обхваната от паника, Джейн Барнаби се спусна да тича така устремено, че избелялата й басмена рокличка се развя като знаме от вятъра. Без да обръща внимание на болката от заледената кал, която просто се забиваше в краката й през тънките подметки, тя залиташе по замръзналите буци на коловозите, устремена към перона. Оставаха й повече от тридесетина метра.

— Моля ти се! Чакай ме, де!

В сивата светлина на утрото трудно можеше да се види изражението на Патрик Райли, но той положително бе чул гласа й, защото като че ли за миг само се поколеба, след това бързо продължи пътя си. Дългите му нозе прекосиха бързо разстоянието между гарата и чакащия влак.

Ще я остави! Страхът я стисна за гърлото. Тя направи отчаян опит да се затича още по-бързо. Влакът вече целият вибрираше и фучеше, изпънал стоманените си мускули. Всеки миг ще дръпне и ще потегли.

— Чакай!

Той гледаше право пред себе си, без да й обръща внимание.

Отчаянието и гневът й избухнаха в неистов крясък:

— Не чуваш ли, по дяволите! Само да си посмял да се качиш на този влак!

Мъжът спря на половин крачка, с вдигнат във въздуха крак. Широките рамене под дебелото сиво карирано сако се свиха, като че се готвеше да нападне някого. Смръщил чело, той се извърна и загледа как тича към него по дървения перон.

Джейн се подхлъзна и едва се задържа да не падне пред него.

— И аз идвам.

— Идваш, глупости! Казах ти още вчера у Френчи, че си оставаш тук!

— Ти си длъжен да ме вземеш!

— Глупости, за нищо не съм длъжен! — Той погледна сърдито надолу към нея. — Връщай се при майка си! Сигурно вече те търси.

— Ами, търси ме. — Джейн пристъпи към него. — Добре знаеш, че тя търси само лулата си. Хич няма и да забележи, ако тръгна с тебе.

Мъжът поклати глава.

— Знаеш, че е така. — Джейн облиза устничките си. — Идвам с теб. Мама не ме иска. Никога не ме е искала…

— И аз не те ис… — Порозовелите му от студ бузи станаха още по-червени и ирландският му говор пролича още по-силно, гърлен и тежък, когато добави смутено: — Не се сърди, но в моя живот няма място за деца.

— Не съм чак толкова малка. Почти направих дванадесет. — Е, попреувеличи малко. Но той сигурно е забравил, че съвсем скоро бе навършила единадесет. Джейн направи още една крачка към него. — Ти трябва да ме вземеш. Нали съм твоя…

— Колко пъти да ти повтарям, че не съм ти баща?

— Мама каза, че е почти сигурна, че си ти. — Джейн хвана един от червените кичури на дългата си коса. — Виж, и косата ни е еднаква, а и ти често идваше при мама, преди тя да се захване с тази лула…

— Половината мъже от Юниън Пасифик идваха при майка ти. — Лицето му поомекна. Той изведнъж се отпусна на едно коляно пред детето. — Слушай, Джейн, повечето ирландци са червенокоси. Само от моята група мога да ти изредя веднага поне четирима, дето са редовни клиенти на Пърл. Защо не си избереш някой от тях за баща?!

Защо? Защото ужасно й се искаше той да е нейният баща. Той се отнасяше с нея по-дружелюбно от другите мъже, дето плащаха за тялото на майка й. Патрик Райли бе пиян повечето пъти, когато се отбиваше в шатрата на Френчи, но никога не се отнасяше толкова грубо с жените, както другите мъже. А когато зърнеше Джейн, ставаше дори мил.

— Ти си. — Джейн вирна упорито брадичка. — Ти можеш ли да докажеш, че не си ми баща?

Сега бе негов ред да вирне също така упорито брадичката си.

— Виж какво, защо сега не се върнеш при Френчи и не ме оставиш на мира най-сетне! Господи, та аз изобщо нямам представа как да се грижа за теб!

— Защо да се грижиш за мен? — В очите й блесна изненада. — Защо трябва да правиш нещо за мене? Аз сама мога да си се гледам.

В прорязаното му от бръчки лице се мярна нещо като съчувствие.

— Да, навярно си се научила… С тази майка, налапала лулата с опиум… Да трябва да растеш в шатрата на този сводник…

Джейн веднага се вкопчи в меката нотка на гласа му:

— Аз няма да ти бъда в тежест! Ям много малко, никога няма да ти се пречкам в краката.

Той отново смръщи лице и тя побърза да продължи:

— Освен, разбира се, ако няма нещо за вършене. Аз съм много сръчна. У Френчи всеки може да ти го каже. Хвърлям кофите с помия, помагам в кухнята. Жуля пода, мия чиниите, разнасям разни писма… Да знаеш, че мога да смятам и да се оправям с пари! А в съботите Френчи ме оставя аз да засичам времето на клиентите и да ги предупреждавам, когато са получили толкова, за колкото са си платили. — Джейн го дръпна за лакътя. — Обещавам ти, ще правя каквото ти кажеш. Само да дойда с тебе, моля ти се!

— Да те вземат дяволите! Ти нищо не разбираш! — Патрик млъкна, вперил очи в умоляващото й личице. — Виж какво, аз съм свързан с железницата. От друго не разбирам, а моята работа тук свърши, свързахме вече двете насрещни отсечки. Предлагат ми работа в Сализбъри, вече със собствена бригада. За прост работник като мене това е страхотен шанс! Сализбъри е от другата страна на океана, в Англия. Не ми се вярва да искаш да отидеш толкова далече.

— Ами! Все ми е едно колко е далече! — Малката й ръка се вкопчи в лакътя му. — Направи опит, моля те! Обещавам ти, че няма да съжаляваш!

— Няма да съжалявам, глупости! — Той нетърпеливо размърда рамото си и се изправи. — Нямам никакво намерение да си окачвам на врата за цял живот детето на някаква си курва! Връщай се при Френчи! — И той продължи пътя си.

Грубостта на отказа му я замая, въпреки че съвсем не я изненада. През целия й живот, навсякъде я отблъскваха! Отдавна бе разбрала, че не е като другите деца на почтените жени, които пътуваха от град на град със строителите на железницата. Децата на онези жени идваха от един свят на свежо колосани дрехи, на съботно къпане и неделна литургия. А тя…

Усети, че й призлява, само като си спомни за душната смрад в задимената шатра на Френчи, за сладникавата миризма на опиума, който майка й пушеше от онази странна стъкленица до леглото си… За коравата длан на Френчи върху лицето й, когато не се втурваше достатъчно бързо да изпълни нарежданията му.

Не! Там няма да се върне! Никога! Точно сега не, когато е толкова близо до спасението…

Тя стисна юмруци толкова силно, че чак ноктите се забиха в дланите й.

— Дори да ме оставиш сега, пак няма да се отървеш от мене! Ще те последвам, където и да идеш!

Мъжът бе стигнал вече до влака, вдигнал левия си крак на металното стъпало.

— Непременно ще го направя! Ти си мой!

— Твой, глупости! Махай се!

— Аз ще дойда в Садлбъри и…

— Сализбъри. Ама за това ще трябва да преплуваш целия океан.

— Все ще се оправя някак си. Начин ще се намери. Ще видиш, че ще намеря как! — Гласецът й се скъса и секта.

— По дяволите! — Патрик наведе глава. — Защо си толкова упорита?

— Вземи ме! — прошепна тя. Вече не знаеше какво да му каже, как да продължи. — Моля ти се! Остана ли, все ще треперя, че може да стана като мама. Аз… на мене не ми харесва там.

Той стоеше пред нея, свил рамене. Секундите отлитаха.

— Мътните да те вземат дано! — Патрик рязко се обърна и скочи обратно долу. Големите му, обсипани с лунички ръце я хванаха през кръста, вдигнаха я като перце и я поставиха на платформата. — Опа-а! Я виж какво си лекичко!

Дали той отстъпи?! Джейн не смееше да повярва.

— Нищо ми няма. Защото съм дребна за възрастта си, но пък съм много яка!

— Личи си! Добре, от мен да мине. Можеш да дойдеш с мене, но само толкова! Не съм ти баща. Ще ми викаш Патрик, както ми казват другите.

— Както кажеш… — Зашеметена от облекчение, тя се хвана здраво за желязната ръчка. — Няма да съжаляваш. Ще ти се отплатя. Няма нещо, което не бих направила, за да…

— Чакай ме тук. Ще поговоря с кондуктора да се качиш. — Той се обърна. — Остава само да поиска и билет да ти купя! Дванадесет години строя този проклет участък, а сега да трябва и да плащам…

Джейн влезе във вагона. Усети под краката си подът да вибрира и изтръпна от ужас. Беше… невероятно! Въпреки че цял живот бе пътувала с майка си от един палатков лагер към друг — Френчи следваше по петите хората от строителството на железопътната линия — Джейн досега не се бе качвала на влак.

Тя седна и скръсти чинно ръце в скута си. Във вагона миришеше на стар цигарен дим, на прясно рендосано дърво и на въглища — цял куп въглища бяха насипани в сандъка до печката, поставена в предния край на вагона. Ето, тя ще трябва да свикне с клатушкането, с миризмите, със звуците на този нов живот…

„Всичко ще се оправи!“ — успокояваше се тя.

От чантата й се разнесе жално скимтене.

— Ох, божичко! Надявах се, че няма да се събудиш толкова скоро! — Джейн хвърли скришом поглед към перона. Патрик все още се разправяше с кондуктора. Тя бързо отвори чантата и оттам веднага лъсна една кафяво-бяла муцунка. Нежно погали малкия бийгъл по главата. — Тихо! Сега мирувай! Глас да не чувам! Моля ти се!

Баща й бе свършил спора с кондуктора. Когато се обърна и тръгна към вагона, на лицето му бе изписано върховно неудоволствие.

„Татко… Само да не забравя, че не бива да го наричам така…“ Това само би го ядосало и никога няма да я признае за своя дъщеря. Но ако тя се старае, ако се старае с всички сили, ако работи и му стане необходима, може някой ден и да й позволи да го нарича така.

Пронизителното изсвирване на потеглящия локомотив я накара да подскочи. Тя уплашено се вкопчи с две ръце за седалката. Чу как Патрик грубо изруга, защото трябваше да се затича и да скочи в движение на стъпалото.

От ледения въздух парата се превръщаше в скреж по прозорците, преди още черният змей да остави далеч зад себе си скованите набързо бараки и палатково селище на Промънтри Пойнт.

Сърцето й бе свито от страх и тревога — сега, когато видя да се нижат край влака познатите места. Изведнъж й стана ясно, че обръща завинаги гръб на всичко познато.

— Искаш ли да се върнеш?

Тя вдигна очи. До нея бе застанал нейният баща, ох, не, Патрик, и я гледаше с надежда.

— Мога да те върна обратно на следващата гара…

— Не.

— Внимавай, това е последният ти шанс!

Промънтри Пойнт изчезна от погледа й. Да, просто като че такова място изобщо не е съществувало! И с това изведнъж целият й страх сякаш се изпари.

— Не. Не.

Имаше мъглява представа за това какво значи да имаш истински дом. Ала знаеше съвсем точно, че шатрата на Френчи никога не е била неин дом. О, нейният татко е строител в железниците и пътува от място на място! Ето, може би този тресящ се, бълващ огън дракон, с който сега пътуват, ще е навярно нейният дом от сега нататък. А ако е така, най-добре ще е да научи всичко за него и да свикне. Да, точно това трябва да направи. Баща й обича железницата — значи тя трябва да стане част от нея, както железницата е част от него.

Джейн плахо се понамести на твърдата дървена пейка, като се опитваше да отпусне скованите си мускули.

— Не, няма да се върна. Отначало ме беше малко страх, но сега вече ми мина.

Патрик Райли промърмори нещо неясно в брадата си и се излегна на седалката до нея.

Джейн се вслушваше със затворени очи в потракването на колелата върху стоманените релси. Бавно, съвсем бавно започна да й се струва, че долавя дори известен ритъм в цялото това тракане — като че чуваше ударите на някакво огромно сърце. Може би този дракон не е толкова див и може да бъде опитомен? Може след време той да й позволи да се приближи до него и да се сприятелят. Може би тя ще разгадае всичките му тайни…

Глава първа

Крюгервил, Африка

3 април 1876 г.

Рюъл му заприлича на някакъв великолепен, готвещ се за скок тигър!

В дясната му ръка смъртоносно лъщеше нож с дръжка от слонова кост. Около устните му играеше усмивка на надменно безразличие. Гол до кръста, с блестящи като злато мускули, със сини очи, в които проблясваше животинска радост, плъзгащ се умело около огромния въоръжен с мачете мулат — така изглеждаше Рюъл…

Изтръпнал от ужас, Йън Макларън се взираше през тежките валма от пушек, изпълнил кръчмата, към двамата мъже, заплетени в смъртна схватка. Не бе и предполагал, че Рюъл може да изглежда толкова страховит и опасен. Въпреки че историите, които достигаха до ушите му през всичките тези години, би трябвало да му послужат като предупреждение. Още повече, че и като момче Рюъл съвсем не беше хрисим.

Годините бяха изострили и втвърдили безупречната симетрия на чертите му. Неговото лице, за което Маргарет казваше, че притежава красотата на низвергнат от небесата ангел. Светли златисти кичури прошарваха тъмнокафявата му, събрана на тила коса — това още повече подчертаваше приликата му с някакъв хищник.

Мулатът замахна светкавично с мачетето.

Рюъл избегна удара елегантно и се засмя сподавено:

— Охо! Най-сетне! Точно умирах вече от скука, Барак!

— Не стойте така безучастно! — Мила дръпна Йън за рамото. — Нали обещахте, че ще му помогнете, ако ви доведа при него? Барак ще го убие!

— Изглежда наистина се опитва да го стори! — промълви Йън.

Още когато пристигна в града преди няколко часа му казаха, че Мила е само една от проститутките в лагера на златотърсачите, но че несъмнено питаела истински чувства към Рюъл. Това надали би могло да изненада Йън. Рюъл, с този негов дяволски чаровен вид, с неговия общителен и весел характер — жените просто лудееха по него и бързаха да споделят леглото му.

Ето и сега — този Барак. Висок близо два метра, с мускули на бик… Но Йън не се съмняваше ни най-малко, че брат му ще победи мулата.

— Мисля да изчакам и да ги погледаме малко. Рюъл никога не е обичал да му се меся в тези работи.

Огромният мулат се хвърли в нова атака. Рюъл се изви, гъвкав като котка, и избегна острието, което разряза въздуха край тялото му.

— Охо! Ти ставаш все по-добър, драга! — изсмя се Рюъл. — Но все пак не те бива достатъчно. Хайде, хайде, Барак! Каква е тази тромавост?

В отговор Барак само измуча и отново се хвърли срещу противника си.

Йън изтръпна. Внезапно осъзна, че сега вече не става дума за момчешко сбиване, което ще завърши с няколко синини и цицини. Той погледна притеснено към жената:

— Мисля, че трябва да повикаме властите! Нека се намесят и сложат край на това безумие!

В погледа й проблесна смайване:

— Властите?!

— Да, да. Пазителите на закона — каза припряно Йън.

— Тук няма такива. Те сами трябва да се разберат. Барак е хвърлил око на участъка на Рюъл. Мамил го е на карти само за да го вбеси и да се сбият, та да може да го убие.

Йън изруга тихо и се огледа в претъпканата от хора кръчма. Бог му е свидетел, че не би искал да се намеси в това сбиване, както не бе искал да се меси и в момчешките тупаници на Рюъл в Гленкларън. Златотърсачите, насядали наоколо, се ограничаваха само с това да хвърлят от време на време развеселени, диви погледи към двамата наежени противници, като че присъствуваха на бой с петли.

Йън трябваше да се намеси, това бе ясно. Не можеше да допусне Рюъл да стане убиец, макар и при самоотбрана.

Барак отново нападна, Рюъл отстъпи светкавично и на рамото на Барак се очерта дълга кървава резка.

— Виж какво, кучи сине! Започваш да ми досаждаш! — изръмжа Рюъл.

Йън долови сигнала — Рюъл си играе, но постепенно започва да губи търпение. Сега ще премине в настъпление… Трябва да предприеме нещо!

Барак се хвърли и нанесе удар. С десети от секундата Рюъл се забави — мачетето попадна в гърдите.

— Вие ме излъгахте! — изпищя жената до Йън. — Вие нищо не предприемате! — Тя се втурна през залата към двамата дебнещи се противници.

Йън пристъпи напред и грабна бутилка уиски от масата до себе си.

— Барак! — Мила се метна като котка на гърба на исполина и обви пълничките си ръце около шията му.

Смаян от този жест, Рюъл застана на място и се разсмя:

— Остави го, Мила! Той и без това си има достатъчно проблеми.

Барак се отърси от хватката на жената като разярен мечок. Мила падна на земята и остана там, на колене.

Със заплашително издигнато мачете Барак се извърна сега вече към нея.

— Хей! — Смехът на Рюъл замря. — Тук, копеле! Към мене, а не към нея! Нали мене искаш? — Той се впусна напред и изтегли с върха на кинжала си тънка червена черта по тила на Барак. — Сега вече ме чу, нали, говедо?

Барак изрече гневно проклятие и отново се нахвърли върху Рюъл.

Сега се намеси Йън.

— Не, Рюъл! Недей! — позова тихичко той.

— Йън?! — ахна Рюъл. Смаяният му поглед се стрелна от Барак към Йън, очите му се разшириха от изумление. — Какво, по дяволите, дириш тук…

Барак се спусна напред, но мачетето, насочено към сърцето на Рюъл, одраска само рамото му. Ако Рюъл не бе избегнал удара в последния момент, страхотното острие би намерило целта си.

Йън чу писъка на коленичилата на пода жена, видя болезнената гримаса на Рюъл и се намеси светкавично. Вдигнал високо бутилката, той я стовари върху главата на Барак с все сила. Разлетяха се стъкла, уискито се разплиска.

Исполинът издаде някакво ръмжене, направи няколко крачки, олюлявайки се, и рухна на земята.

Рюъл също политна, коленете му се подгънаха. Йън го подхвана, преди да се строполи на пода.

— Защо… — Рюъл млъкна, задъхан от болка. — Защо… господи, Йън, ти защо си…

— Тихо! — Йън вдигна брат си на ръце с такава лекота, като че бе още дете. — Дошъл съм, за да си те водя у дома, момчето ми.

Когато Рюъл отвори очи, видя, че се намира в собствената си стая. Толкова нощи бе лежал тук, загледан към звездите през пролуките на покрива.

— Е, събуди ли се?

Погледът на Рюъл се премести от тавана към мъжа, седнал до леглото му.

Орлов нос, широка уста, светлокафяви, дълбоко разположени очи — само одухотвореността и интелигентността не позволяваха на това лице да изглежда грозновато. Лицето на Йън.

— Скоро ще си отново на крака. Имаше треска, но се оправяш чудесно.

Господи, каква наслада да чува гърления шотландски говор! Но мигом отхвърли мисълта, че може би чувства нещо като носталгия. О, сигурно е от треската! Нали отдавна е превъзмогнал всички сантиментални спомени за Гленкларън. Остави всичко зад гърба си само няколко седмици след като бе напуснал Шотландия…

— Но ти какво правиш ти тука? — прошепна Рюъл.

— Казах ти вече. — Йън натопи кърпата в паницата с вода до леглото. — Дошъл съм, за да си те върна в къщи.

— Малко остана да ме върнеш в ковчег. Винаги съм ти казвал да стоиш настрана, бия ли се с някого.

— Съжалявам, но мисля, че беше крайно време да се намеся. Ти беше побеснял, но мисля, че все пак не възнамеряваш да убиеш наистина този дебелак.

— Така ли?

Йън изцеди кърпата и я сложи на челото на брат си.

— Убийството е един от десетте смъртни гряха. Човек живее много по-леко, ако не е принуден да влачи цял живот такъв грях. Искаш ли глътка вода?

Рюъл кимна. Загледа се как Йън гребна с железния черпак от кофата до ниското му столче. Йън беше вече в средата на тридесетте, но Рюъл не можеше да забележи в него никаква промяна. Онази гъвкава сила, която му бе позволявала винаги да вдигне Рюъл на ръце като перце, си беше останала същата, както си бяха същите добре подрязаната му черна коса и спокойните, добре премерени движения и слова…

Йън поднесе черпака до устните му.

— На печката има бульон. Донесе го Мила преди малко. Още е горещ.

Рюъл поклати глава с нежелание.

— Хубаво. По-късно. — Йън избърса грижливо челото му. — Тази Мила… изглежда ти е много предана.

— В такова змийско гнездо като това тук човек се вкопчва във всеки, на който може да се довери.

— Спиш с нея, предполагам? Като видях как се хвърли да отбие удара на мулата…

Рюъл се усмихна, искрено развеселен.

— Признавам си, че може би имам известна дарба в това отношение, но не вярвам, че една жена ще рискува да й отрежат главата само за да ме задържи между краката си… — Той побърза да смени темата. — Но тя ще ме наглежда, докато се оправя. Не е нужно да останеш тук заради мене.

— Сигурен ли си, че не искаш да хапнеш? Ще се подкрепиш, а на мене ми се ще да събереш сили, та да можем да тръгнем след две седмици.

— Аз никъде няма да тръгвам.

— Разбира се, че ще тръгнеш. Какво те задържа тук? Мила ми каза, че Барак е заграбил вече твоя участък.

— Тоя мръсен кучи син! — изруга през зъби Рюъл.

— Предполагам, че ти ще се опиташ да си възвърнеш собствеността, щом се изправиш на крака, така ли?

Рюъл се замисли.

— Не.

— И съвсем разумно! — Наклонил глава настрани, Йън наблюдаваше внимателно изражението на брат си. — Но толкова нетипично за тебе…

— От една седмица този участък тук е… празен — поясни Рюъл. Усмивката му преливаше от злорадство. — Като си представя как това копеле ще се изтрепе от работа за някаква си шепа златен прах, премирам от удоволствие.

— Разбирам. Излиза, че твоята златна мина е била същия провал като Джейленбург?

— Ти пък какво знаеш за Джейленбург?!

— Само това, че си оградил участък, седял си на него половин година и си се махнал след това. — Йън отново топна кърпата в купата и я изцеди. — Много си скитал. Австралия, Калифорния, Южна Африка…

— А ти май си много добре информиран.

— Всъщност не е така. Наех просто един младеж да те открие, но все се получаваше така, че се разминавахме с тебе. До Крюгервил. — Йън поклати глава и сложи кърпата на челото на Рюъл. — Не си вече момче. Не можеш да прекараш остатъка от живота си в преследване на дъгата.

— Никога не съм тичал след дъгата. — Рюъл се усмихна. — Тичал съм само след гърнето със злато — там, където свършва дъгата.

— Да, златото. — Йън сви устни. — Винаги си ми казвал, че искаш да намериш златна мина и да станеш най-богатия човек в Шотландия.

— И ще стана.

— Напусна Гленкларън петнадесетгодишен и все още не си открил това твое гърне със злато.

— Откъде знаеш?

Йън само плъзна поглед по оскъдната наредба на стаята.

Рюъл смени темата.

— Чакай, по-добре кажи как е очарователната Мага Макдоналд? Ожени ли се за нея?

Йън поклати глава.

— Знаеш, че Маргарет има задължения към болния си баща. Тя никога няма да се омъжи, докато се налага да бъде край леглото му.

— О, още ли е така? Милостиви боже, ако върви така, вие ще успеете да се венчаете чак като тръгнете да умирате!

— Каквото е рекъл бог. — Йън погледна изпитателно брат си. — Какво означава Цинидар?

Рюъл направо подскочи, вперил очи в брат си:

— Цинидар?

— Изглежда страшно те вълнува. Непрекъснато го повтаряше, докато бълнуваше от треската.

— Казах ли нещо друго?

— Не, само тази думичка. Цинидар.

Рюъл видимо се отпусна.

— Нищо особено. Бил съм там веднъж.

— На много места си бил. Крайно време е да се върнеш в къщи и да пуснеш корени. — Йън помълча и добави кратко: — Татко умря.

— Зная, получих писмото ти.

— Но не ми отговори.

— Би било безсмислено. Старият отдавна вече не означаваше нищо за мен… Гленкларън също.

— А аз?

— Ти беше всъщност Гленкларън.

— Не мога да го отрека. — Йън се усмихна. — Обичам всяко камъче, всеки прояден от молци гоблен по старите зидове.

— Тогава връщай се там.

Йън поклати глава.

— Само с тебе! — Вперил очи в пода, той продължи някак смутено: — Това, че не те потърсих, докато баща ни беше жив, съвсем не означава, че не съм те обичал. Зная, че татко постъпи несправедливо и се отнесе зле с тебе. Но ми се виждаше… непосилно… Винаги съм съжалявал…

В погледа на Рюъл се четеше недоумение и безпомощност. Брат му винаги страдаше от чувство за вина за това, че баща им се бе отнасял зле с Рюъл. Сега явно бе решил да поправи нещата. Рюъл твърде добре познаваше упоритостта на Йън, за да е напълно наясно, че той няма да се откаже, докато не постигне онова, което си е наумил.

— И защо трябва да се връщам? Там нищо не ме привлича.

Нищичко не се промени в решителното изражение на Йън. Рюъл изведнъж осъзна, че брат му наистина ще му създаде проблеми. Господи! През идните месеци му предстои толкова работа, има да свърши толкова много неща, никакъв Йън не му трябва сега, само да върви по петите му и да търси как да го отклони от неговата цел!

— По дяволите! Не те искам тука!

— Твоя си работа.

— Само ще ми пречиш.

— Само докато се качим на кораба за дома. След това вече те оставям на спокойствие.

— Няма да се върна в Гленкларън. Щом съм в състояние да пътувам, тръгвам за Казанпур.

— А не за Цинидар, така ли?

— Е, да речем, че Казанпур е междинна спирка по пътя за Цинидар.

Йън смръщи чело.

— Не си спомням да съм чувал за Казанпур.

— В Индия е. Това е резиденцията на махараджата на Савистар.

— В Гленкларън ще се чувстваш много по-добре, отколкото в една дива страна. Там пак само ще си пилееш времето.

— Отивам в Казанпур! — каза остро Рюъл.

Йън го изгледа продължително и въздъхна примирено:

— Имаш ли пари за едно такова пътешествие?

— Извадих от участъка през тия няколко месеца достатъчно. Дори да оставя на Мила малко пари, ще имам достатъчно за моите планове.

— Добре, в такъв случай ще можеш да си позволиш да плащаш и за един придружител. За съжаление, Гленкларън е все толкова богат на земя и толкова беден на средства, както и по времето, когато ти си беше в къщи. Ще дойда с теб и ще чакам, докато се умориш от тази твоя лудост.

— А ако не стане така?

— Ами ще продължа да чакам.

— Дявол да го вземе, Йън! В Казанпур аз имам много важна работа! Нямаме време за…

— Времето ни е в божите ръце — каза Йън кротко. Той се изправи и отиде до печката. — По-късно ще ми разкажеш за работата си в Казанпур. А сега ще хапнеш нещо, вместо да спориш безкрайно с мен. Казах ти вече, че трябва да се подсилиш, щом искаш да пътуваш.

Казанпур, Индия

6 май 1876 г.

— Добър вечер, мис Барнаби! Никой ли не ви е казал, че чуждестранните дами не бива да ходят след мръкване по тия места?

В предупреждението, изречено с тих, любезен глас, се таеше заплаха. Сърцето на Джейн подскочи и заби лудо. Тя хвърли поглед през рамо. Видя зад себе си принц Абдар и Пахтал — онзи красив младеж, който бе придружавал принца, когато се опита да я разпитва за строежа.

Господи! Тя си въобразяваше, че е страшно предпазлива, а ето че дори не бе забелязала, че са я проследили!

Джейн реагира инстинктивно и хукна по тъмната безлюдна уличка. Закъсня. Двамата бяха твърде наблизо. Преди да стигне до ъгъла, една силна ръка я хвана за рамото и грубо я завъртя. Пред нея стоеше Абдар. Красивият му придружител се плъзна като сянка зад нея и хвана ръцете й така здраво, че тя изпусна чантата, която носеше.

— Не е учтиво да бягате, след като съм пожелал да разговарям с вас! — Той остави фенера на земята. — Пахтал, аз мисля, че тя заслужава наказание за това незачитане.

Джейн прехапа долната си устна, за да не изпищи от болка, когато Пахтал вдигна нагоре лявата й ръка и я изви. Гладкото бебешко лице на принца под белия тюрбан изгуби очертанията си, от очите й бликнаха сълзи.

— При нашата малка дискусия преди няколко дни вие не се показахте особено разговорлива. Та си помислих, че е по-добре да си поговорим насаме. И така, къде се крие Картаук?

— Не познавам никакъв Кар… — Тя изкрещя от болка, когато Пахтал рязко изви ръката й.

— Виждате, че Пахтал започва да губи търпение — процеди тихо Абдар. — Тъй като предпочита удоволствията в двореца, за него бе всичко друго, но не и забавно да ви следи през последните три вечери.

Джейн отчаяно търсеше някаква възможност да се добере до кинжала, скрит в ботуша й.

— Къде е той? — повтори принцът.

— Не зная това… Казах ви… — Тя простена отново, когато Пахтал изви ръката й. Болката я проряза като с нож. Светлината на фенера се люшна пред очите й и потъмня.

„Ще взема да припадна! — помисли си с глуха ярост Джейн. — Не сега!“ Никога през живота си не бе припадала. И този мръсник няма да я доведе до това…

— Още веднъж! — нареди с безизразен глас Абдар на човека зад нея.

За един безкрайно дълъг миг целият свят за Джейн бе изпълнен само с болка, разкъсваща болка…

— Защо е това упорство? — запита Абдар. — Така или иначе, ще ми го кажете. Вие сте само жена, твърде глупава и твърде слаба, за да окаже продължителна съпротива.

През мрака на болката тя долови заплахата. О, да, беше глупост от нейна страна да не разбере, че са я проследили още от вкъщи, но няма да прояви сега и слабост!

„Твърде глупава и слаба, за да…“

— Защо приемаш да те мъчат? Какво е Картаук за тебе? — прошепна Пахтал в ухото й.

— Не зная никакъв Картаук.

— Аха, значи любов! — прошепна ехидно Пахтал. — Негово Височество смята, че този Картаук навярно ви доставя изтънчени наслади, щом рискувате живота си заради него. Няма как. Ще трябва да се откажете от него. Той е нужен на Негово Височество.

Изящната ръка на Абдар сграбчи гърдата й под памучната риза.

— Вие сте привлекателна, положително ще си намерите друг мъж да ви ощастливи. Не бих имал нищо против да ви имам в леглото си.

Джейн се почуди как би реагирал, ако заплюе безизразното му бебешко лице.

Принцът продължаваше несмутимо да разучава лицето й.

— Да, съвсем не е грозна. Може би скулите й са малко изпъкнали, но устичката е очарователна. Я дай да видим телцето! — Той разкопча широката риза и я смъкна на раменете, за да разголи гърдите й. — Я виж ти! Тия провиснали мъжки дрехи са крили цяло съкровище! Вие сте толкова слабичка, мис Барнаби, че дори не бих посмял да мечтая за тази божествена сочност… — Той хвана гърдите й с две ръце, като че претегля тежестта на някакви плодове. — Знаеш ли, Пахтал, че тя ми напомня малко за Мирад.

— Пуснете ме! — изфуча гневно Джейн.

— Много е сладка! — Пахтал изобщо не я чу, приближи се, за да надзърне иззад рамото й към ръцете на Абдар, който все още държеше гърдите й. — Малко е трудно на тази светлина да каже човек, но май пъпките й са по-розови. На Мирад бяха като тъмночервени гроздови зърна.

Джейн започна да се дърпа отчаяно.

— Чакай! — Хватката на Пахтал стана още по-болезнена. — Няма да откажеш на Негово Височество, ако ти окаже честта да те докосне.

— Досега не съм спал с чужденка… Представям си вече как ще си поиграем двамата. — Абдар дръпна дебелата й плитка и я разплете с трескави пръсти. — Разбира се, тогава няма да ги има тези мъжки дрипи… Ще ви поръчам красиви дрехи, ще ви нагиздят… — Той прекара пръсти през разпуснатите й коси, стигащи почти до кръста й. — Тъмночервена… Докато беше сплетена, изглеждаше по-скоро кестенява. Интересно… — Ръцете му отново властно сграбчиха гърдите й, гласът му стана хрипкав, призивен. — Искам да ви видя в покоите си, гола и… вързана! Ще ви отвлека и никой няма и да разбере! Така ще ви науча на покорството, което ми дължите.

Джейн усети, че я побиват тръпки. Спомни си историите, които й бе разказвал Картаук за принца.

— Аз не съм от вашите поданици. Веднага ще разберат, че ме няма. Баща ви никога няма да допусне такова нещо.

Абдар вдигна подигравателно вежди:

— Баща ми? Баща ми не би имал нищо против да се забавлявам. За него жените са без значение.

Джейн не намери какво да отговори. Макар и твърде различен, старият махараджа бе не по-малко арогантен и егоцентричен от сина си. Тя успя само да изрече задъхано:

— Да, но неговата железница е от значение! А моят баща се нуждае от помощта ми, за да я завърши.

— Видях, че сте му в помощ. Може и да размисля… — Очите му срещнаха погледа й. — Ако ми дадете вашия любовник, този… Картаук.

Целият й стомах се сви в остра болка. Усети, че й се повдига.

— Не познавам никакъв Картаук.

Принцът кимна отново на Пахтал. Джейн стисна зъби. Този път не извика. Болката я заля като вълна.

Явно, няма смисъл да отрича, че познава Картаук. Абдар ще я изтезава, докато се добере до желания резултат.

— Добре, какво искате да узнаете?

— Ето, най-после се вразумихте. Значи признавате, че познавате Картаук?

Джейн кимна.

Само един знак от принца и Пахтал я пусна.

— Виждате ли как възнаграждаваме всеки, който е готов да ни сътрудничи? Ние наистина не желаем да ви причиним божа.

Лъжец! При Френчи тя бе видяла достатъчно мъже, които се опитваха да докажат превъзходството си пред жените с болки и унижения. О, тя познава този тип мъже само като ги види.

— Три вечери подред излизате от бунгалото си и идвате в града. С Картаук ли се срещате?

— Да.

Принцът погледна чантата, която бе изпуснала на земята.

— Храна ли му носихте?

Джейн кимна отново.

— Това е добре. Бих бил ужасно недоволен, ако Картаук е принуден да търпи болки или лишения. — Той протегна ръка и я хвана нежно за шията. — А сега вие ще ми кажете къде е, за да мога отново да му осигуря своята закрита.

— Крие се в едно от магазинчетата край реката.

— В коя сграда?

— Една от жълта глина. С мръсен сенник на райета.

— Това може да се отнася за половината магазини в Казанпур. — Принцът смръщи чело. — Ще ме заведете до там.

— Аз не съм ви нужна. Казах ви онова, което искахте да узнаете.

— Но дали то е истината? Смятам, че трябва да се уверя, преди да позволя да си тръгнете. Пахтал, ти носи фенера! Аз ще съпровождам дамата.

Пахтат пусна ръцете й и застана до Абдар, за да вдигне фенера.

Джейн сведе клепачи, за да скрие погледа си. Изведнъж в нея трепна някаква надежда. Пахтал остави гърба й открит! По-благоприятна възможност за бягство надали ще се намери…

Тя се наведе светкавично. Главата й удари устата на Абдар и той изрева от болка. Пусна гърлото й, за да хване с ръка кървящата си долна устна. Джейн се завъртя и хукна по тясната калдъръмена уличка.

— След нея!

Тя чу зад себе си стъпките на гонещите я мъже и злобните проклятия на Абдар.

На ъгъла сви наляво, едва не се спъна о клечащия в тъмното просяк. Тя успя да се задържи на крака и продължи да тича, като ловко избегна протегнатите за милостиня ръце на стареца.

Осмели се да хвърли поглед назад. Пахтал и Абдар я застягаха, разстоянието между тях и нея намаляваше.

Паниката я стисна за гърлото. За миг Джейн забрави накъде трябва да тича. Наляво. Надясно се отива към реката… Да, трябва да тича наляво и да се изгуби всред пазара. Още когато реши да помогне на Картаук, тя прекара цяла една сутрин на пазара, разгледа всяка една сергия, всяко ъгълче. И макар че сега се стъмваше вече, на пазара все още бе пълно с народ. Можеше да се шмугне между бараките, да се притаи някъде, докато Абдар се откаже да я преследва.

Джейн зави край ъгъла и попадна всред истинско гъмжило от хора — пазара! Медни фенери над опънатите платнища. Камила, натоварена с навити на рула килими, като същински кораб всред морето от хора… Шум. Вечните жалостиви викове на просяците. Неуморните викове на търговците, хвалещи стоката си…

Зад себе си Джейн дочу ругатните на Абдар, но продължи да си пробива път всред тълпата, край различните дюкянчета и сергии.

Така, продължавай! Продължавай да тичаш! Покрай кожарското дюкянче, покрай човека с розовата чалма, дето чисти уши, край златаря… Ето сега, край сергията с кафези, пълни с крякащи папагали…

Само мигновен поглед назад. Сърцето й подскочи: Господи, хората познаха Абдар и сега чинно му отварят навсякъде път!

Изпита огромно облекчение, когато в уличката западно от пазара съзря дребна слоница, натоварена с медникарски съдове. Всеизвестно бе, че Абдар не понася слонове и гледа да не се изпречват на пътя му. Той сигурно няма да избере тази уличка. Джейн се смеси с човешкия мравуняк, за да се скрие от погледа на принца, сви наляво съвсем близо до бараките и притича покрай слоницата. Продължи да тича приведена, почти прегъната на две, като се държеше плътно в сянката на ниските сгради.

Зловонната миризма на риба, на слонски тор и гниещи отпадъци, смесена с тежки източни благовония я зашемети. Докато пълзеше в тясната пролука между двата реда сергии, Джейн се опитваше да не диша. Приклекнала ниско, тя можеше да вижда минувачите само надолу от кръста. Отчаяно се опитваше да си припомни как бяха облечени Абдар и Пахтал…

По дяволите! Единственото, което помнеше, бе злобно ухиленото бебешко лице на Абдар. Само при мисълта за него сърцето й лудо заби, уплаши се, че всички наоколо ще чуят как блъска в гърлото й.

Но изглежда страховете й бяха напразни. Абдар и придружителят му отминаха с бързи стъпки край отрупаните със стока маси, без да я видят.

Джейн въздъхна с облекчение. За съжаление чантата с храната пропадна при бягството. Следващия път трябва да е по-внимателна. Патрик ще побеснее, ако разбере, че тя помага на Картаук да се укрива от махараджата…

Макар че напоследък съвсем не бе трудно да скриеш нещо от Патрик. Той вече не проявяваше интерес дори към строежа на железницата. Още следобед започваше с бутилката и не преставаше до полунощ, когато с олюляващи се стъпки се отправяше към леглото си. Но виновна е само тази проклета страна! Тази убийствена жега, тия тъпи работници! И на всичко отгоре един махараджа с неговите неизпълними прищевки и непрекъснати злобни заплахи, които бяха тласнали Патрик и Джейн до ръба на фалита… Ала колкото по-рядко се мярваше Патрик на обекта, толкова повече работа и отговорност се стоварваха на плещите на Джейн.

Тя се огледа тревожно към двете страни на уличката, пропълзя иззад сергията и си запроправя бързо път през навалицата.

Глава втора

Дворецът Савистар

Казанпур, Индия

30 май 1876

— Не съм виждал такова нещо! — Йън се взираше в скулптурата, поставена на украсената с разкошна резба маса от тиково дърво. — Що за варварщина! — изкриви той лице с отвращение.

— Изключително произведение на изкуството… — Рюъл докосна с благоговение златните капки кръв, които сякаш ей сега щяха да потекат по кинжала, стиснат в десницата на жената. Той разгледа скулптурата от всички страни. — Погледни само изражението на лицето й! Да се чудиш как е могъл да изобрази толкова злоба…

— Не ми е приятно да гледам повече този езически идол! Принц Абдар трябва да е много особен човек, щом като е поставил тази фигура в приемната си… — Йън млъкна по средата на изречението и се намръщи. — Впрочем, разбирам. Заради златото ще да е. На тебе и дяволът ще ти се стори съблазнителен, стига да е със златна наметка.

Рюъл го изгледа през рамо и се усмихна.

— Не само с наметка. Би трябвало да е толкова разкошно облечен, колкото тази зашеметяваща дама тук. Интересно, кой ли е скулпторът.

— Някой смахнат, мъртъв от столетия. — Йън сви рамене. — Само да не вземеш да задаваш разни недискретни въпроси на принц Абдар за тази грозотия. Тези варвари почитат божествата си и нямам никакво желание да ме хвърлят за храна на крокодилите.

— За това няма защо да се тревожиш. Крокодилите само биха се задавили с тебе — промърмори Рюъл. — Коравият ти гръбнак и дваж по-коравите ти морални принципи ще им заседнат в гърлото. — Той приклекна до масичката, за да разгледа по-добре фигурата. — Докато мене, виж, ще си ме глътнат много лесно. Греховете винаги са били по-апетитни от добродетелите.

— Остави тия глупости! — пресече го Йън рязко. — Съвсем не си толкова развратен, колкото се изкарваш.

— Напротив, такъв съм. — На лицето на Рюъл трепна подигравателна усмивчица. — Ти би трябвало да знаеш най-добре това… Като си помислиш само от какъв ад ме измъкна преди няколко месеца! Останал ми е морал колкото на някой изпосталял бездомен котарак, а и нямам никакво желание да се поправя. Най-добре ще е да ме зарежеш и да се върнеш в красивата Шотландия при Маги.

— Маргарет. — Поправката бе направена автоматично. — Знаеш, че тя не понася да я наричат Маги.

— Маргарет — поправи се Рюъл сериозно. — Ти трябва да си се върнеш при Маргарет, при прохладните, обвити в мъгли хълмове, към нормалния живот. Тук не е за тебе.

— И за тебе! — Йън млъкна за малко. — Цивилизованите хора не могат да живеят в такава варварска страна.

— Тука е много по-цивилизовано, отколкото на повечето места, в които живях през последните дванадесет години. Да беше видял какво бе в лагера на златотърсачите в Званигар! Но като премислям сега, по-добре, че ти не беше там. Там имаше други крокодили, от човешка порода, а ти си прекалено благопристоен, за да живееш всред такива гадове.

— И ти си останал жив.

— Само защото се обявих за крал на крокодилите! — Усмивката отново просветна на лицето му. — И защото се научих да си служа със зъбите си.

— Още една причина за това, че трябва да се върнеш у дома. Тази прокълната дива Индия ти вреди.

— О, тук не е по-зле от другаде. — Усмивката на Рюъл се стопи като зърна горчивото изражение на брат си. Той знаеше с каква неохота Йън е обърнал гръб на Шотландия, но от пристигането им в Казанпур бе проявил забележително търпение и готовност да помогне… Рюъл добави тихичко: — Обещавам, че няма да гневя Негово кралско височество с непочтителни въпроси, след като с толкова мъки успя да издействаш за мен тази аудиенция.

— Така е. Освен това моите усилия сигурно ще се окажат безрезултатни — продължи Йън. — Полковникът даде да се разбере, че принц Абдар не питае особена обич към татко си, махараджата, и не общува много-много с него.

Върху лицето на Рюъл бе изчезнала и последната сянка от шеговитост.

— Въпреки това съм ти безкрайно благодарен за усилията. Зная, че за тебе цялата тази история е чиста лудост.

— Благодарен? — Йън изглеждаше искрено изненадан. След това обветреното му неправилно лице светна в усмивка. — Внимавай, Рюъл, благодарността е вече част от нежните чувства! Тя разкрива пътеката към добродетелите!

— За мене няма страшно! — Погледът на Рюъл се върна отново върху скулптурата. Имаше нещо смущаващо в тази фигура.

„Впрочем не, не самата фигура — опита да се успокои той — а самото й поставяне в тази зала, явно, с цел да покаже какво значение й отдава нейният притежател…“

Рюъл се обърна към брат си:

— Ти свърши своята част от работата. Сега вече аз сам ще доизкарам номера. Защо не се прибереш в хотела и не ме изчакаш там?

— Може да ти потрябвам.

— Ами, бродил съм из тази част на света къде-къде по-дълго от тебе. Зная как да…

— Ще видим.

— Обещавам ти, че няма да се оставя Абдар да нахрани крокодилите с мене.

Йън не отговори.

— Добре де, остани тогава, но искам аз да говоря. Нещо ми подсказва, че между Абдар и мене няма да възникнат проблеми и ще се разберем.

— Аз съм по-възрастният. Редно е аз да изложа молбата ни.

„Мили боже! Та той говори напълно сериозно!“ — помисли си Рюъл. Йън не разбира, че техните седем години разлика изобщо нямат никакво значение! Животът на Йън в Гленкларън бе текъл в спокойни води, докато около Рюъл бушуваха вихри, сякаш се намираше в самото око на бурята…

Рюъл неволно прокара пръст по златния кинжал на фигурата.

— Желая ви добър ден, господа! Виждам, възхищавате се от моята скулптура! Не е ли прекрасна?

Йън и Рюъл се обърнаха едновременно. В залата се бе появил индус с дълъг до коленете тъмносин копринен жакет, бял копринен панталон и бял тюрбан. Висок и строен, той тръгна припряно към тях по излъсканата мозайка.

— Много съм горд с моята богиня. Извънредно ми е скъпа. — Мъжът застана пред тях. — Аз съм Абдар Савистар.

Лицето на принца бе кръгло, гладко като на бебе, но големите му тъмни очи изглеждаха безизразни и празни, бездънни като оникси.

— Ваше Височество! — Йън направи кратък поклон. — Бе много любезно от ваша страна да ни приемете. Аз съм Йън Макларън, лорд Гленкларън, а това е моят брат Рюъл.

— Англичанин?

— Шотландец.

Абдар реагира с небрежно движение.

— Все едно.

— Не и за един шотландец — отвърна Рюъл дръзко.

Абдар се извърна към него и го изгледа. Въпреки бебешкото изражение на обърнатото към него лице, Рюъл изпита същото неприятно чувство, каквото извика у него и скулптурата.

След като внимателно огледа Рюъл, принцът насочи погледа си отново към Йън.

— Не си приличате като братя. Не мога да доловя приликата.

— Ние сме само наполовина братя.

Погледът на Абдар се спря върху ръката на Рюъл, която все още докосваше златния кинжал на статуята.

— Не бива да я пипате! Докосването на богинята от чужденец е светотатство!

Рюъл дръпна ръката си.

— Извинете! Но златото просто моли да го пипнеш, не можах да устоя на изкушението.

— Имате слабост към златото? — присви очи Абдар.

— По-скоро страст, бих казал.

— В такъв случай имаме нещо общо — кимна Абдар. — Аз също изпитвам такава страст. — Той прекоси салона и се отпусна на тюркоазените възглавници в едно богато инкрустирано кресло с крака като лъвски лапи. — Полковник Пикеринг е съобщил на секретаря ми, че искате да ме помолите за някаква услуга. Нямам много време. Моля, изложете молбата си.

— Бихме искали да получим аудиенция при вашия баща, махараджата — каза Йън. — От две седмици сме в Казанпур и правим опити да стигнем до него.

— Той приема все по-малко посетители напоследък. Интересува се единствено от новата си приумица, железницата. — Абдар разтегли устни в горчива усмивка. — Изненадан съм, че досега не сте имали успех. Баща ми смята британците за свои кръвни братя, настоя дори аз да бъда възпитаван в Оксфорд. Не осъзнава, че кралицата на британците иска да превърне и него, и Казанпур в марионетки.

— Искаме да направим на баща ви едно делово предложение — поясни Йън. — Ще му отнемем не повече от десетина минути.

— И това дори е твърде много за него. — Абдар се надигна. — Не мога да ви помогна.

Рюъл почувства как вълната на разочарованието го залива, но щом улови погледа на Абдар, моментално се окопити. Самият той бе достатъчно опитен, стар покерджия, та да не може да изтълкува правилно изражението в очите на индуса. Това не беше отказ. Беше опит за изнудване.

— Не можете или не желаете да помогнете? — уточни Рюъл тихо.

— Какво безочие! — избухна гневно Абдар. — За един второроден син сте твърде дързък!

— Простете, Ваше Височество, но според мене човек не бива да се бои да загуби онова, което не притежава. А и не бива да искаш онова, за което не си готов да платиш.

— И колко струва, според вас, моето застъпничество?

— Вие колко ще искате?

— Смешно е да искам нещо от вас! — С презрителна усмивка принцът направи широк жест с ръка към разкоша около себе си. — Не мислите, предполагам, че може да има нещо, от което да се нуждая. Само с камъка на малкия ми пръст мога да купя навярно целия ваш Гленкларън.

— Възможно е. — Рюъл се облегна на масата. — Но едно желание невинаги е непременно израз на потребност. Всъщност защо ни приехте, Ваше Височество?

— Просто за да услужа на полковник Пикеринг.

Рюъл поклати глава:

— Не вярвам. Вижда се, че не изпитвате към нас, британците, неудържими симпатии.

— И защо тогава благоволявам да разговарям с вас?

— Да, и аз се питам защо!

Абдар се поколеба за миг, преди да си позволи да се усмихне.

— Бихме могли да сключим нещо като сделка. Има едно нещо, което аз бих искал да имам и което вие можете да ми доставите.

— И то е?

— Един човек. — Принцът кимна към скулптурата на масичката. — Един майстор — златар на име Джон Картаук.

— Той ли е правил това тук? — Рюъл отново насочи очи към женската фигура. — Майсторска работа!

— Той е гений. Преди шест години баща ми го доведе със себе си от Турция и го взе под царствената си закрила. Картаук е сътворил какви ли не скъпоценни изделия, истински произведения на изкуството, които красят двореца ни. — Абдар отново разтегли устни в нещо като усмивка. — А сега този неблагодарник презря нашето благоволение и избяга.

— Избяга?! — вдигна вежди Рюъл. — Твърде странно! Защо трябва да бяга един толкова високо оценяван майстор?

— Моят английски понякога ми играе твърде лоши шеги. Виждате ли, исках само да кажа, че си тръгна, без да се сбогува.

„Английският ти е по-добър и от моя!“ — помисли си Рюъл подигравателно. Принцът бе изразил точно онова, което мислеше всъщност.

— И той не посочи причините?

— Нали ги знаете хората на изкуството? Често пъти са толкова небрежни, ръководят се само от прищевките си… — Абдар сви рамене. — И все пак съм склонен да му простя и отново да го приема в двореца си.

— Колко милостиво!

Абдар се направи, че не долови иронията.

— Да, така е. Ала трябва да го намеря, за да го убедя да се върне.

— Възможно е той изобщо да не е вече в Казанпур — подхвърли Йън.

— Тук е все още. Тези дни видях негово произведение.

— Къде?

— Знаете, че баща ми строи железница от Казанпур до Летния дворец в Наринт, нали?

— Трудно би било човек да не забележи това — усмихна се Йън. — Като че целият град работи само за железницата.

— Баща ми е като дете, прехласнато в новата си играчка. Извикал е чак от Англия този Патрик Райли, строителя, и му е поверил строежа. Не го занимава нищо друго, освен железницата, само за това говори. Локомотиви, свирки, плюшени седалки… — Абдар замълча да си поеме дъх. — На мене тази модерна шумотевица не ми харесва, а железницата ми е направо противна. Но както и да е. И така, баща ми поискал за своя салонен вагон златна врата с различни сцени, изобразени на нея. Райли се заел да я достави.

— Наистина твърде екстравагантна приумица.

— Не и за един махараджа. — Абдар вирна надменно глава. — Наше право е да поискаме от поданиците си онова, което може да ни възрадва.

— И доставил ли е Райли такава врата?

— С известно закъснение. Баща ми го заплашил, че ако не успее да поръча вратата, няма да му плати за железницата и ще си потърси друг инженер.

— Голям подтик за действие, няма що — отбеляза Рюъл сухо.

— Вратата е била изработена от Джон Картаук.

— Сигурен ли сте?

— Познавам добре работата му. — Устните на Абдар се изпънаха в тясна черта. — Вратата на Картаук е една изтънчена низост!

— Изтънчена? Низост? Би трябвало да е или едното, или другото!

Абдар сви рамене:

— Ето, виждате ли, пак моя злощастен английски…

— Но тогава вие имате просто решение. Защо не попитате Райли къде да намерите майстора?

— Да не мислите, че не мога и сам да се сетя? Разбира се, че го попитах, но той заяви, че не знае къде се е настанил Картаук. Каза, че неговата храненица намерила в града някакъв човек, който изработил вратата, но когато я разпитах, не пожела нищо да каже. Съобщи ми само, че бил някакъв местен майстор — златар, който след това заминал за Калкута.

— Тя ли казахте? Жена ли е възложила изпълнението на поръчката?

Абдар кимна сърдито:

— Райли я представя за своя храненица, но положително е някаква уличница. Джейн Барнаби, едно нагло създание, езикът й не знае нито свян, нито почтителност. Мотае се из къщата на удоволствията на Забри, навърта се около чужденците и работниците от най-низшето съсловие, въргаля се с тях…

— Трябва да подкупите тази жена! — прекъсна Рюъл задъханата тирада на принца.

— На курви и на лъжци пари не давам! Накарал съм да я следят. За съжаление, това зверче ни се изплъзна на няколко пъти.

— И какво се очаква от нас? — побърза да попита Йън.

— Казах вече. Трябва да намеря Картаук, доведете ми го. Тъй като майка му е била шотландка, той питае към вашия народ същите чувства, каквито изпитва и моят баща. На вас той сигурно би се доверил, докато ще е изпълнен с подозрения към човек от моето потекло.

— А как ще го намерим?

— Чрез тази жена, Джейн Барнаби. Тази уличница сигурно спи и с Картаук, иначе не би поела такъв огромен риск. Но всъщност съвсем не е чудно, Райли е вече попреминал, докато Картаук е мъж в разцвета на силите си.

— А в отплата вие ще ни уредите среща с вашия баща?

— Да.

— И ще ни съдействате да получим онова, което желаем?

— И какво по-точно?

Рюъл поклати глава:

— В момента това е без значение.

— И вие очаквате от мен да дам предварително обещание „на тъмно“? — Принцът не изчака отговора — Всъщност няма значение! Доведете ми Картаук и аз ще ви осигуря каквото пожелаете. — Той се обърна и тръгна към вратата, там поспря и погледна Рюъл през рамо. Около устните му заигра странна усмивка. — Мисля, че вие бихте могли да позирате на Картаук като модел.

— Какво?!

— Чертите ви притежават изключителна красота. Напомняте ми бога на слънцето у древните гърци. Ако си получа Картаук обратно, може да му позирате за изработването на една златна маска, ще й намеря място на някоя от стените в моя кабинет.

— Малко е вероятно.

— О, моето изкуство да убеждавам понякога е невероятно! Друг път ще обсъдим това.

Когато вратата се хлопна след принца, Йън изръмжа:

— Арогантен дявол!

— Да — повтори Рюъл разсеяно, вперил очи в разкошно инкрустираната врата.

— Но той може да ми осигури Цинидар.

— Значи смяташ да се заемеш да търсиш този Картаук?

— Не. — Рюъл отиде до прозореца. — Просто ще го намеря!

Йън застана до брат си, смръщил чело.

— Не съм сигурен дали трябва да се забъркваме в интригите на този Абдар. Картаук може да си е имал основателни съображения да бяга от двореца.

— Убеден съм, че е така. Но моите причини, които ме карат да го намеря, не са по-малко основателни.

— Ти си полудял!

— Възможно е.

— И да го намериш, ти никога няма да го предадеш на Абдар.

— На твое място не бих бил чак толкова сигурен. Ще взема решение, след като го намеря.

— Ще следиш жената, така ли?

Рюъл мълчаливо кимна, без да сваля очи от статуята пред себе си.

— Какво представлява всъщност?

— Богинята Локи.

— Това нищо не ми говори. Знаеш, че тези варварски обичаи не ме интересуват.

— Тя е съпруга на Дива…

Рюъл бързо тръгна по коридора, мина край двамата увенчани с тюрбани войници на пост пред вратата и излезе от двореца през главния вход. Йън се опитваше да го следва. На най-горното стъпало на широкото парадно стълбище Рюъл спря. Влажният горещ въздух пресече дъха му. Остана така на стъпалата, загледан надолу към мръсните води на Засту — реката, която се виеше като змия около двореца. Някакъв парцалив, полугол просяк бе клекнал в сянката на един палмов лист край реката и подвикваше ту плачливи благословии на онези, които му подхвърляха по някоя рупия, ту злобни проклятия на отминаващите, без да му дадат милостиня.

Казанпур. Господи, какво мизерно място! Знойно, вонливо — само болести и змии… И пълзящи по земята, и ходещи на два крака по улиците…

Рюъл измина стоте стъпала до рикшата, която го чакаше долу пред портала на двореца. Чак там той се обърна към брат си:

— Божеството, което Абдар толкова почита, е богинята на унищожението.

Джейн Барнаби се оказа съвсем различна от онова, което бе очаквал.

Рюъл се облегна на скалата и дръпна напред филцовата си шапка, за да засенчи очите си от слънцето. Погледът му бе отправен към дълбоката долина, където работниците поставяха релсите. Описанието, дадено от Абдар, бе извикало у него представата за някакво разпуснато същество, ала Джейн Барнаби бе нещо съвсем различно! Дребничка и крехка, с тези дрехи — широк панталон, синя работническа риза и кафяви ботуши от необработена кожа, тя приличаше по-скоро на дете. Сламената шапка пазеше главата й от безмилостното слънце. Тя крачеше бавно край линията, поспираше да провери връзката между релсите или да накара да дозатегнат някой небрежно поставен в траверсата болт. Днес всяка нейна крачка, всяко движение преливаха от енергия и жизненост, макар че невинаги беше така. Рюъл много пъти вече бе забелязал как към края на деня, когато разпускаха работниците да си вървят и когато тя си мислеше, че никой не я наблюдава, Джейн с хлътнали от умора рамене опираше чело в седлото на кобилата си Бедилайа и оставаше дълго така.

Тя преустанови разходката си. Погледът й се спря върху един мършав индус, който нехайно и отпуснато забиваше болта в траверсата. Рюъл не можа да скрие усмивката си, като видя как Джейн изпъна рамене и вирна решително брадичка, докато му говореше нещо. Рюъл вече познаваше този признак на гняв и решимост — вече можеше да разтълкува всеки неин жест, всяко движение. Отначало мислеше, че непрекъснатото наблюдение ще го отегчи, но с изненада констатира, че е увлечен, че е все по-любопитен, да, дори, че това често го забавлява.

Момичето продължаваше спора си с индуса. Рюъл не можеше да чуе думите й, но по изражението на човечеца бе ясно, че младата дама съвсем не си поплюва. После тя се обърна и уплашеното, покорно лице на индуса се разкриви от злоба. Но работникът не помръдна от мястото си и това се дължеше не толкова на Робинсън, енергичния надзирател, който зорко наблюдаваше как работят хората му, а на обстоятелството, че индусът добре знаеше за ножа, пъхнат в левия ботуш на Джейн.

Рюъл също знаеше за този нож.

— Няма ли да се откажеш?

Рюъл погледна назад през рамо. Йън слизаше към него по склона, след като бе завързал коня си в горичката на хълма до коня на Рюъл.

— Защо да се откажа? Тя е ключът към Картаук.

— От четири дни я следиш без успех. — Йън се отпусна на земята до брат си. — Не си ли наясно, че Абдар наговори куп лъжи. Не е възможно да е любовница на Картаук. Тя е още почти дете.

— Външността често лъже. Някой път ще ти разкажа за една малка проститутка, с която спах веднъж в Сингапур. Тази Мей Ли имаше лице на ангел и невероятните умения на истинска Далила… — Погледът му отново се върна към жената долу в низината. — Можа ли да научиш нещо за Райли от полковника?

— Не много. Райли минава за недодялан, но добродушен. Пие като бездънен. В Йоркшир се ползвал с добро име, като приключил там му поверили строежа на отсечката в Сализбъри, а после го поканили тук.

— А жената?

Йън сви рамене.

— Почти никой не я познава отблизо. В клуба тя никога не се появява с Патрик. Изглежда, че Райли я държи под похлупак.

— Каква му е?

Йън се смути.

— Разни работи се говорят… — Той също погледна надолу към Джейн Барнаби. — Според мене това са глупости, аз лично съм убеден, че тя е само повереница на Райли.

— Защото така ти се ще.

Йън изгледа брат си, наклонил глава настрана:

— А на тебе не ти се ще. Защо?

Рюъл сам се изненада, че Йън има право. Искаше му се Джейн Барнаби да се окаже такава пропаднала пачавра, за каквато я представи Абдар. А причината за това желание бе странното очарование, което тя излъчваше. Тя го привличаше. Не, надали беше любовно желание — често бе мислил за това. Как би могъл да пожелае това щръклесто, големооко създание? Но не бе и съжаление… Дори когато бе изнурена от работа, тя излъчваше решителност и издръжливост, които изключваха всяка възможност за съжаление. Нещо в нея го вълнуваше, дявол знае какво.

Глупости! Това слънце съвсем разкашка мозъка му! Той не е позволявал никому, най-малкото пък на една жена, да обсебва чувствата му! Тази жена му е необходима дотолкова, доколкото именно тя ще го отведе до Картаук…

Той се обърна с иронична усмивка към брат си:

— Ето на, липсва ми твоето безкрайно доверие в човешката природа! Но всеки от нас двамата е онова, което е омесил животът от него. А мога да се обзаложа, че животът на Джейн Барнаби е бил не по-малко суров от моя.

— И все пак аз вярвам, че… — Йън прекъсна думите си, стреснат от погледа на брат си. — Ето, висиш с часове тук на слънцето… Не искаш ли аз да остана да я наблюдавам вместо тебе, поне до края на деня?

— Не! — Веждите на Йън чак подскочиха от удара на този отговор, но Рюъл веднага изравни тона си: — Аз съм привикнал с жегата. Само след час ти би получил топлинен удар.

— Навярно имаш право. Просто не проумявам как издържаш на това слънце. — В гласа на Йън прозвуча тъга. — В Гленкларън никога не става толкова жежко. Нали помниш още хладните утринни мъгли по хълмовете?

— Не, вече не ги помня.

Йън се усмихна.

— Тогава това ще бъде една приятна изненада като се върнеш. — Той се изправи. — Щом не позволяваш да ти помогна сега, ще поема тогава нощната вахта пред бунгалото.

— Ще видим.

— Ти просто нямаш мярка кога да спреш! Обзет си от мисълта да наблюдаваш това дете, също както си изгубил ума си и по Цинидар.

— Тя не е дете. — Отново думите бяха изречени толкова рязко, че Рюъл се видя принуден веднага да ги компенсира с усмивка на безразличие. — Ако искаш да ми помогнеш, опитай се да измъкнеш от полковник Пикеринг в офицерския клуб дали махараджата няма и други слабости, освен своята железница.

Йън кимна, извади кърпичката си и избърса челото си.

— Ще се видим в хотела.

— Да… Добре — каза Рюъл разсеяно, вперил отново поглед към долината.

Джейн бе застанала до носача на вода и точно поемаше от ръката му черпака. Започна да пие, отметнала назад глава — той виждаше прелестната извивка на шията й, та дори и тъмните мигли върху обгорелите й страни, когато замижа, за да не я заслепи яркото слънце.

Чакаше, обзет от нетърпение. Ето, след като се напие, тя както винаги ще намокри с длани бузите и гърлото си, ще отмести с още мокра ръка тежката тъмна плитка, за да поразхлади и врата си…

Джейн подаде черпака на носача, той ухилен го напълни отново и изля водата в шепите й.

Рюъл отново се облегна на скалата. Гледаше я как разхлажда страните и челото си, след това и вратлето си. Странното чувство на задоволство, че тя направи точно онова, което бе очаквал, беше направо абсурдно!

Ето, сега тя ще иде до мястото, откъдето започва новата отсечка, ще провери траверсите, ще премери междурелсовото разстояние, за да е сигурна, че всичко е точно изпълнено.

Джейн се обърна и с решителна крачка се отправи към новия участък от линията. Рюъл се засмя тихичко и бутна шапката на тила си. Господи! Той я познава! Има чувството, че през целия си живот не е познавал някого толкова добре, колкото познава вече Джейн Барнаби. Знае всеки жест, всяка реакция. Може би дори всяка нейна мисъл…

Усмивката му угасна, когато се улови с какво блаженство го изпълва това познание. Онова удоволствие, което би изпитал един мъж, когато познае стъпката на породист кон или когато долови първите чувствени трепети на любима жена.

Блаженството да притежаваш.

Глупости! Той няма желание да притежава, когото и да било, цялата му страст, цялото му трепетно очакване е насочено единствено към онова, което го очаква в Цинидар!

— Много бавно напредваме! — Патрик изтегна дългите си крака под масата и отпи от чашата с уиски. — Махараджата беше днеска при мене. Това гадно копеле настоява да свършим преди мусоните.

— Май ще си остане с настояването. — Джейн не откъсваше безизразни очи от ориза в чинията си. Бе твърде уморена, за да преглътне дори залък, а знаеше, че трябва да яде. Храната означава сила, а трябва да пести силите си. Отново взе вилицата. — Дъждовете ще настъпят след две седмици, а ние едва завършихме моста над каньона.

— Значи остават още двадесет и пет мили, за да се срещнем с отсечката, започната от Наринт. Ако правим по шест мили на ден, ние ще…

— По шест мили няма да можем. Истинско чудо ще е, ако правим по две на ден.

Патрик изруга.

— Ами подгони малко хората, по дяволите!

Джейн стисна вилицата като оръжие.

— Правя каквото мога. Но знаеш, че работниците не ми се подчиняват. — Тя се усмихна горчиво. — Малцината от тях, които не ме смятат за побъркана, гледат на мене само като на жена, тоест недостойна за тяхното внимание.

— Ама в Йоркшир хората те слушаха.

— Защото ти беше повечето време на строежа. Те смятаха, че аз съм само рупор за твоите нареждания. — Джейн пресрещна погледа му. — И тук би могло да е така, стига да се появяваш там всеки ден.

— Нали? — избухна той. — А знаеш ли как ме боли главата от тази адска горещина? Разполагаш с Робинсън, той ще ти помага.

— Робинсън е само надзирател. Ти би трябвало да си поне по един час там. А след това си се връщай в Казанпур.

Патрик замълча упорито, но след това усмивка стопли зачервеното му лице.

— Права си. От утре ще идвам всеки ден, докато завършим линията. Но ти? Виждаш ми се страшно изтощена. Най-добре остани да си полежиш утре в къщи.

— Няма нищо. Само веднъж да се наспя истински и ще стана като нова. — Джейн стана и започна да вдига чиниите. — Опитай се да хапнеш нещо, иначе утре пак ще се събудиш с главоболие.

— По-късно. — Патрик отпи от уискито си. Джейн знаеше, че няма и да се докосне до храната. — Приятелят на принца сега все се навърта около махараджата.

— Пахтал?

Патрик кимна.

— Изглежда ми приятно момче. Поръча да те поздравя.

— Така ли? — В гласа й имаше подчертано безразличие. — Нещо друго не каза ли?

— Не. — Патрик изкриви лице. — Махараджата е този, който все казва и все пита. Сега иска да му се докладва къде е неговият локомотив и кога ще приключи строежът.

— Не му ли каза, че локомотивът ще пристигне след няколко дни?

— Ако онази проклета лодка не вземе да потъне на дъното на реката. Само това ни липсва! Всичко върви наопаки! — Изведнъж мрачното му лице се поразведри. — Локомотивът обаче страшно ще му хареса. Целият този месинг по него направо ще го заслепи.

Джейн потърси с поглед лицето му.

— Можем ли да си позволим тази безсмислица? Едва намерихме парите за локомотива.

— Можах да поспестя нещо оттук-оттам. — Патрик отново пийна, без да я поглежда. — Махараджата си пада по лъскавите работи. Трябва да му угаждаме.

— Така е, наистина. — Джейн не откъсваше загрижени очи от лицето на Патрик. — И от какво можа да спестиш?

— Ами… посъкратих тук-там по някой детайл. Нищо съществено.

— Сигурен ли си?

— След като ти го казвам… — Патрик явно се подразни. — От четиринадесетгодишен строя железници. Предполага се, че зная какво върша.

— Исках само да съм сигурна…

— Уф, тук е страшно задушно! — Патрик блъсна назад стола си, изправи се и взе шишето и чашата. — Излизам на верандата, дано е по-хладно.

„И най-вече там никой няма да му задава мъчителни въпроси!“ — помисли си Джейн.

Тя го проследи с очи как отива към верандата — стъпката му беше малко несигурна, но не залиташе, а това означаваше, че при разговора с махараджата и Пахтал не е проличало, че е пиян.

Пахтал. Неговата поява и тези поздрави бяха предупреждение, че за Абдар тя не е потънала в забвение. През изтеклите две седмици Джейн бе особено внимателна. Абдар сигурно е бесен от яд! Лека усмивчица на задоволство трепна на устните й. Но надали имаше място да тържествува. Принцът скоро ще изгуби търпение. Крайно време е да посети Забри в нейния Дом на радостите и да я помоли да уреди най-сетне извеждането на Картаук от града…

Усети как изтощението я загръща като тежка, ледена пелена. Да се измие, да си легне… И да се опита да не мисли за Абдар, за баща му, за Картаук и за непосилния труд, който я очаква утре на обекта.

Докато прекосяваше дневната, за да се прибере в стаята си, Джейн чу Патрик да си тананика нещо. За миг усети как я залива вълната на гнева. Патрик! Той дави грижите си в уиски и оставя на нея да се трепе с проблемите…

— Джейн! — подвикна Патрик.

Тя остана на мястото си, без да се обърне.

— Какво има?

— Най-добре ще е утре да не ставаш от леглото. — Гласът му бе мек, топъл, почти сърдечен. — Не можем да си позволим пак да легнеш болна. Какво бих правил без тебе!

Целият й яд се изпари. Тя го обича, той има нужда от нея, бог е свидетел…

— Няма ми нищо. Само съм преуморена.

— Да, да, трябва да се щадиш!

В стаята си тя запали маслената лампа на масичката до тясното, скрито под мрежа за комари легло, и започна да разкопчава провисналата си риза. Сега се чувстваше вече по-добре, а ще се съвземе напълно като свали от себе си праха и потта от деня. Реши, че ще е глупаво да отлага за утре посещението при Забри — Абдар се превръщаше във все по-сериозна заплаха. Ще се поосвежи в банята и след това вече ще има сили да язди до града и да разговаря със Забри.

— Това пък какво е?! — прошепна Йън, вперил очи в голямата двуетажна, измазана с жълта пръст къща на отсрещната страна на улицата.

Рюъл гледаше входа, в който Джейн Барнаби изчезна.

— Това е къщата на Забри. Наричат я Къщата на радостите, казанпурска версия на долнопробен бардак. Но не и място, което се посещава от почтени жени.

— Забри? Ах, да, Абдар спомена нещо такова… — Йън намръщи чело. — Но Абдар може и да е излъгал…

— Не е излъгал.

— Ти откъде знаеш?

— Прекарах две нощи тук миналата седмица.

— Не си ми казал.

— Просто нямам навик да се изповядвам, когато хлътна в някой бордей — каза Рюъл тихо.

— И не научи ли нещо за Картаук?

— Не, не мога да тръгна от курва на курва да разпитвам.

— Тогава защо отиде в къщата?

— За да намериш богата златна жила, трябва да преровиш целия си участък. А специално това разузнаване си има своите прелести. Забри е ревностна жрица на Камасутра.

— Това пък какво е?

— Така се наричат осемдесет и осемте пози в любовната наслада.

— Варварски наслади… — Йън помълча малко, но не успя да обуздае любопитството си. — Ти колко от тях изучи?

Рюъл се засмя.

— Шест. Не можеш да очакваш повече за две посещения. — Усмивката му угасна, когато насочи отново поглед към къщата. — Ще ми се да знам докъде е стигнала мис Барнаби в радостите на Камасутра. Струва ми се, че ти тотално се излъга по отношение на нея.

— Не може да се твърди със сигурност. Възможно е Картаук да е скрит именно в тази къща.

— Възможно е — усмихна се Рюъл. — Ала не е много вероятно.

— И защо не?

— Абдар знае, че тя посещава къщата и съм сигурен, че е накарал да я претърсят из основи. Не, на мене ми изглежда по-вероятно, че сега й липсва нейният любовник и тя търси отдушник за своите желания. Решила е да се разтуши в този дом. Забри ми довери, че някои от онези привидно непорочни жени на офицерите от крепостта понякога посещавали къщата й. Тя им дава някакви невероятни маски, за да не бъдат разпознати, предоставя им някой полутъмен салон и вече те си припечелват каквото могат… — Рюъл говореше с подчертана небрежност, за да прикрие тревожната смесица от възбуда и разочарование, които изпита, като си представи Джейн Барнаби гола в някоя от тези затъмнени стаи за удоволствия. Той тръгна да пресече улицата.

— Къде отиваш?

— Ами искам да си предложа услугите. — Той погледна Йън с дръзка усмивка. — Писна ми да дебна и да чакам! Време е моят интерес към дамата да придобие по-конкретна форма.

— Ще поискаш от Забри да ти изпрати Джейн?!

— О, не, не по име. Име не е необходимо. Съмнявам се, че тази нощ у Забри има и някоя друга бяла жена.

— Чакай. Идвам с тебе.

— Заради мене си готов да се простиш с твоята непорочност?! — Гласът на Рюъл бе пълен с подигравка. — Дума да не става! Маги никога няма да ми го прости!

— Маргарет — поправи го Йън. — Съвсем не възнамерявам да се отдам на плътски удоволствия.

— Пошегувах се, Йън! — Рюъл изгледа брат си с любопитство. — Сгодени сте откакто Маргарет навърши шестнадесет. Да не твърдиш, че след толкова дълго чакане си й все още верен?

— Естествено.

— В тия работи няма „естествено“. Започвам да мисля, че призванието ти е било да станеш свещеник. — Рюъл се разсмя. — А у Забри един свещеник би бил съвсем не на място. Чакай ме тук!

— Не сте добре дошла тук! — В очите на Забри блесна ненавист. — Достатъчно ядове ми създадохте!

— Но ви дадох и достатъчно рупии, за да подсладя ядовете!

— Така е. — Лицето на Забри се поизглади, когато се обърна и се погледна в огледалото на тоалетната си масичка. — А и се радвам, когато мога да скалъпя някоя и друга неприятност на Негово величество. Поседнете, докато се приготвя за вечерта.

Джейн се отпусна върху копринените възглавници на дивана.

— Идвал ли е Абдар след онзи обиск?

Забри поклати глава отрицателно.

— Казах му, че тогава сте дошла само за да се предложите на моите клиенти. — Жената се усмихна хитро. — Казах му също, че за вас това е единствената възможност да се позабавлявате, без да се опозорите… Хитро го измислих, нали?

— Много хитро… — Джейн погледна Забри със сериозни очи. — Трябва да поговорим.

— За какво пък сега? — Забри не откъсваше очи от огледалото, напълно погълната от това да рисува очите си.

— Картаук.

— По дяволите! — Забри подскочи уплашено. — Това е опасна работа!

— Нали казахте, че Пахтал и Негово величество не са идвали оттогава?

— Но това съвсем не значи, че не ме следят. — Забри сложи ярко червило на устните си. — Трябва да измислите някаква друга възможност да го изведете от Казанпур. Не искам да си навлека гнева на Негово величество.

— А аз мислех, че се радвате, когато можете да изиграете някой номер на Абдар…

— За дребни работи. Но с всеки изминал ден той става все по-силен и много скоро ще бъде истински опасно да загубиш благоразположението на Негово величество.

— Извинявайте за безпокойството! — На вратата се появи сърнооко девойче, същото, което бе въвело Джейн в стаята на Забри. Дошъл е един мъж. А ти каза…

— Аз съм заета, Ленар! Дай му някоя друга.

— Ама ти каза да ти съобщя, когато този мъж дойде отново…

Забри се извърна светкавично към момичето:

— Шотландеца?

Момичето кимна.

— Казва, че му се искало нещо различно. Искал бяла жена…

— О! — Около устните на Забри трепна едва забележима усмивчица. — Май ще трябва да го накарам да промени желанието си. — С кимване тя посочи към вратата на срещуположната стена. — Въведи го там и се погрижи да се чувства добре. Кажи му, че идвам след няколко минути. — Когато момичето излезе, Забри отново се обърна към Джейн. — Трябва да вървя. Имам клиент.

— Аз също съм клиент. Той може да почака.

Усмихната, Забри взе една четка със сребърна дръжка и я прокара през дългите си тъмни коси. — Да, ама аз не искам да го карам да чака. Той е… необикновен. Истинско предизвикателство. Досега не съм срещала европеец, който да ме превъзхожда по знания и опит. А с него не съм сигурна дали аз управлявам положението…

— В жилите ви тече английска кръв. И вие сте половин европейка.

Яркочервените устни се изпънаха в тънка черта.

— Британските офицери, които търсят моя дом, надали биха се съгласили с вас. В мене те виждат само тъмнокожата екзотична жена, която ги възбужда. Просто благоволяват снизходително да ме опитат… — Забри се изправи и приглади тежката си шафраненожълта роба. — Не разбират, че посегнат ли да ме вземат, всъщност аз ги взимам.

— Мразите ли ги?

— Изпитвам към тях не по-голяма симпатия, отколкото към индусите, които ме смятат за парий и им е забранено да ме докосват, тъй като съм със смесена кръв. Всъщност, всичко това няма значение. В скоро време ще бъда толкова богата, че няма да са ми нужни нито едните, нито другите. — Забри се усмихна подигравателно и погледна в огледалото към Джейн. — Ние и двете сме отхвърлени, всяка по свой начин. Не е ли така? Пристигате ми тук в тия мъжки дрехи, понякога толкова уморена, че едва се държите на краката си. А има по-лек живот от този, който водите. Защо не зарежете тази глупава железница и не ме оставите да ви науча как се правят пари?

Джейн поклати глава.

— Съвсем няма да ви е зле! — Забри я изгледа критично. — Млада сте и не сте непривлекателна. Понякога на британците им писва от екзотика и им се ще да се утешат със сънародничка.

— Както този ваш шотландец?

Забри сви вежди.

— Той е искал само да ме подразни. Обзалагам се, че ще остане разочарован, ако му изпратя, която и да е друга. — Пръстчетата й оправиха умело рюша около деколтето. — Е, какво мислите за моето предложение?

— Ще кажа не.

Забри сви нехайно рамене:

— Мога да чакам. Ще видите, че ще промените мнението си. За една сама и беззащитна жена има само един път.

Увереността, която лъхаше от думите й, ужаси Джейн.

— Казах не! Не съм сама, а дори и да бях, нямам нужда от никого! Мога сама да се грижа за себе си. Не съм проститутка. Никога няма да стана проститутка!

Забри се усмихна надменно:

— Значи и за вас една проститутка спада към париите, които не бива да бъдат докосвани?

Джейн пое с мъка въздух, опитвайки се да се овладее. Разпалеността, с която бе реагирала на думите на Забри изненада и нея самата.

— Не съм казала такова нещо. Не исках да ви засегна, а още по-малко пък да ви съдя. Моята майка бе проститутка при много по-мизерни условия. Всеки трябва сам да вземе решение, но аз… — Тя се поколеба за миг и издекламира още по-звънко: — Предпочитам да умра, отколкото да се продам и да се заробя…

— Зависи от това как човек вижда нещата. Ако жената е достатъчно изкусна, мъжът е този, който се заробва. — Забри се обърна с гръб към огледалото. — А сега трябва да си вървите.

— А Картаук?

Решителното изражение на Джейн накара Забри да се усмихне:

— Изглежда никога не падате по гръб. За много работи сме на различно мнение, но тук виждам една обща черта.

— Имате ли възможност поне да намерите за Картаук някакво скривалище в града, ако се наложи?

— Ако го направите така, че това да не ми навлече неприятности, аз ще се…

Вратата се отвори с трясък и младото момиче се втурна отново в стаята.

— Пахтал! Пристигна преди няколко минути. Иска да говори с тебе!

— Какво? — Забри се обърна към Джейн. — Глупачка такава!

— Той не ме е преследвал — възрази Джейн. — Познавам го и бих го забелязала. Сигурно е наблюдавал къщата.

— И ви е видял! Това е! Какво значение има как е дошъл? Важното е, че е тук.

Джейн потръпна от ужас, като си спомни зловещото изражение на Пахтал и болката, която й причини като извиваше ръката й.

— Как мога да се измъкна незабелязано?

— Вече е твърде късно. — Забри я хвана за ръката и я бутна към междинната врата. — Той сигурно ще прерови сега къщата да ви търси, но аз ще се опитам да го задържа далеч от тук…

— Но как?

— По най-простия начин. Когато дойдат тук, и Пахтал, и Абдар никога не пропускат да се възползват от моите услуги. Ще ви повикам щом е чисто.

Забри отвори вратата, избута Джейн в съседната стая и заключи вратата след нея.

Глава трета

Въпреки полумрака Рюъл позна лъскавата коса на Джейн Барнаби още щом тя влезе в стаята.

Целият се изпъна от напрежение, чак слабините го заболяха.

„Спокойно! — каза си той. — Тук съм с друга цел, а не да угаждам на тялото си!“

Спокойствие? Какво спокойствие, когато в този момент нямаше място нито за спокойствие, нито за благоразумие…

Ето я пред него. Скоро ще узнае за нея повече, отколкото е знаел досега. Скоро ще я докосне за първи път…

Джейн чу как ключът се превъртя в ключалката зад гърба й. Щракна и вратата в другия край на стаята. Беше заключена.

Още не можеше да си поеме дъх от уплаха. Малката маслена лампа на масичката до Джейн се силеше да разпръсне мрака в стаята, тежкият мирис на мускус и опиум заплашваше да я задуши.

— Най-после! Приближи се, искам да те видя!

Джейн подскочи. Погледът й се стрелна към мъжа, легнал на леглото в другия край на стаята.

На оскъдната светлина можа да види само, че е гол и гледа към нея, излегнал се на една страна. Подпрял глава на ръката си, той я оглеждаше напрегнато.

— Колко странно! Изглежда Забри се е хванала на думите ми.

Джейн чак сега различи говора му — шотландецът, мъжът, който Забри нареди да въведат в тази стая!

— Забри ще се позабави. Заета е в момента.

— И изпраща тебе, за да се позабавляваш, така ли? — Той й направи знак с ръка да се приближи. — Успокой се! Не се сърдя. Вярно е, че казах на Забри, че ми се ще англичанка този път.

Той бе изтълкувал нейната паника като страх, че е недоволен! Идеше й да се изсмее на глас.

— Не съм англичанка, а и не съм притеснена. Просто вие разбирате погрешно положението.

— Погрешно ще е, ако не дойдеш по-близо да те видя. Тогава вече ще се ядосам!

Милостиви боже! Как може да има толкова красив мъж?! Прилича на лъв — златиста кожа, златисто кестенява коса, прихваната на опашка отзад на тила, така че оставя открити съвършените линии на лицето му… Но очите са сини, не са зеленикави или жълти като на котка, не, те сияят, някак си тъмносини, пронизващи…

Шотландецът вдигна вежда:

— И колко ще се забави Забри?

Джейн съвсем забрави какво се готвеше да каже. Сега бързо се окопити:

— Трябва да имате търпение.

Мъжът се изсмя:

— Понякога е доста трудно да имаш търпение. — И той посочи към слабините си: — Както виждаш.

Погледът й проследи жеста му, но тя бързо изви очи отново към лицето му.

— Забри ще дойде съвсем скоро.

— Не Забри е виновна за това състояние. Ти влезе и желанието ми избухна изведнъж.

Джейн го изгледа недоумяваща.

— И аз самият съм изненадан — продължи той. — Не съм очаквал такова нещо. Още повече, че в тези твои мъжки дрехи не изглеждаш много съблазнителна. — Той се пресегна и я хвана за китката. — Свали си дрехите.

От неговото докосване цялото й тяло пламна, побиха я тръпки — стори й се, че й призлява, не можеше да си поеме въздух.

— Не.

— Предпочиташ аз да те съблека? — Той я притегли към себе си и тя седна на леглото до него. Мъжът не откъсваше очи от нея. Миризмата му я обгърна. — И защо не? — прошепна той. — Предполагам, че ще е много интересно да видиш как едно момче се превръща в момиче…

— Не съм казала, че аз…

Той започна да разкопчава ризата й.

Джейн инстинктивно се дръпна назад. Сега вече той сграбчи с една ръка и двете й китки.

— Шшт, спокойно! — С другата си ръка започна да гали гърдите й през мекия плат на ризата. — Искам само да те разгледам… Виж колко е добре… Колко е хубаво така… — И той погали зърната на гърдите й, ясно очертани под ризата.

Джейн усети някаква пареща тръпка, сякаш огън прониза тялото й и остави жарава между краката й…

Защо не се съпротивлява? Има достатъчно сили да се освободи от ръцете му, стига наистина да иска да го направи… Пахтал! Разбира се, Пахтал! Тя се вкопчи в единственото разумно обяснение, което й дойде на ум. Пахтал е причината. Тя се бои, че Пахтал може да дойде, ако сега се развика.

Ароматът на тютюн я опиваше.

— Аз… Не искам.

— Искаш, разбира се, че искаш! — Той разкопча още две копчета. — Защо иначе си тук…

— Не разбирате — изхлипа тя.

— Каза го вече. Лъжеш се. Дори много добре разбирам. Попитай Забри… — Още едно копче. — Ние с теб можем…

— Оставете това!

— Не искаш да те съблека? Моля! — Той остави ризата и хвана отново двете й китки с една ръка. — Ето на, престанах. Палецът му опипваше бавно дланта й. — Мазоли! — Той бавно обърна и разгледа ръката й. — Охлузена и грапава. Надали е от бране на цветя в някоя английска градина.

Тя направи опит да издърпа ръката си, но хватката му само стана още по-здрава.

— Не исках да те обидя. Обичам мазолести ръце. — Той тръкна своята длан върху ръката й. — Усещаш ли? Зная какво е да работиш, да работиш толкова, че да не можеш да ходиш от изтощение. Зная какво е умора и отчаяние. Зная какво значи да упорстваш, да се изтрепваш от работа и все да не можеш да стигнеш до целта… — Гласът му бе като топла милувка, словата му плетяха златни мрежи да уловят чувствата й. — И затова трябва да използваме всеки шанс да се продаваме…

— Не искам да се…

— Тихо! — Той се наведе към гърдите й и впи устни в тях. — Исках само да те погледам, но така е много по-добре. Дори е по-възбуждащо, когато гледам зърната през ризата ти. Жените, които идват тук, носят маска, а ето че и ти си маскирана в мъжки дрехи.

Дъхът му пареше кожата й. Собствената й възбуда я изгаряше. Чувстваше се като замаяна, зашеметена, не си даваше сметка къде е. Сигурно е от този тютюн…

Той държеше главата си наведена и тя не можеше да види неговите светли, искрящи очи. Но изрусялата му от слънцето коса светлееше в полумрака. Едно непознато, диво, изпълнено със сила животно, готово за скок…

Топлите му устни засмукаха зърното на гърдата й през тънкия плат на ризата.

Тя нададе приглушен вик, изпаднала в паника.

— Ето така… — шептеше той. — Почувствай ме! Пожелай ме! Кажи, че имаш нужда от мене…

Нужда?! Как лудо се нуждае тя от него!

Джейн осъзна това въпреки своята обърканост. Винаги бе смятала, че мъжете са тези, които изпитват нужда от жена, че всичките онези приглушени викове и стенания, които бе слушала от майка си и другите проститутки, са само някаква задължителна игра, че се преструват, защото такъв им е занаятът. А сега се бореше отчаяно, за да възпре именно такива стенания, обезумяла от ласките на този непознат… Господи! Дали именно тази наслада не бе докарала майка й до робска зависимост, а не лулата с опиум?

Не! Тя няма да се остави да бъде подчинена. Уличница няма да стане! Не желае да робува на нищо!

— Пуснете ме! — Тя се освободи от ръцете му и скочи. Трескаво започна да закопчава ризата си. — Не ме докосвайте! Не съм курва!

Той не направи опит нито да я задържи, нито да прикрие голотата си. Остана легнал, вперил очи в нея, развеселен, отпуснат и… възбуден.

— Не съм те помислил за курва. От Забри знам, че някои от жените на британските офицери от форта идват понякога да се позабавляват.

— Казах ви, че не съм англичанка! — Гласът й трепереше така, че тя млъкна, за да пооправи дишането си. — Има някаква грешка. Нямам никакво желание да се въргалям с вас.

— Позволи ми да възразя. — Очите му потърсиха набъбналите й гърди, зърната се очертаваха чак неприлично под ризата й. — Мисля, че точно това желаеш!

— Това е някаква грешка — повтори тя още по-рязко. — Просто се уплаших и се оставих да ме натикат тук.

— Уплаши се? Не от мен, предполагам?

— Не от вас. — Тя отстъпи няколко крачки назад и опря гръб във вратата. Вече нямаше къде да отстъпва, а не можеше да излезе, преди да дойде Забри и да отключи. — Не, не от вас.

Мъжът седна и отпусна крака на пода.

Джейн се наежи.

— Охо! Каква варварщина! — Той не помръдна от леглото. — Не исках да те нападна. Ще почакам за онова, което съм поръчал, след като ти явно не си склонна да ми доставиш удоволствие. Няма ли да седнеш?

Погледът й стрелна заплашителната възбуда в слабините му.

— Да, положението си остава непроменено! — Той се засмя. — Но аз мога да се владея… — Нещо в напрегнатото й изражение го накара да смени темата: — Защо не избяга?

— Забри заключи.

— Интересно. Да не би да иска да придаде така още по-голямо очарование на обстановката?

— Не. Но в къщата й има един човек, когото не искам да срещна.

Мъжът наостри уши:

— Кой?

Отговор не последва.

— Е, нищо. Няма значение. — Той стана и отиде към масата до вратата, в единствения осветен от лампата ъгъл.

Джейн напразно се силеше да не го поглежда. Всемогъщи боже! Беше толкова красив и гъвкав, като някакво животно в джунглата, екзотично, свободно, незнаещо що е свян. Кестенявите му, завързани на тила коси бяха прошарени с по-светли кичури, които сега блестяха на светлината. Светлината очертаваше извивката на гърба му, изпълнените му хълбоци, силните мускули на раменете му. Чак сега Джейн видя бялата превръзка на лявото му рамо.

Той посегна към бутилката на масата и си наля чаша вино.

— Искаш ли една глътка?

— Не.

Той поднесе чашата към устните си.

— От кого се страхуваш? От някой любовник?

Тя не отговори.

Някакъв предмет върху масата привлече вниманието му. Устните му се свиха в усмивка, като посегна към него:

— Това тук сигурно е било предназначено за тебе.

Беше някаква причудлива маска от пъстри паунови пера — кафяви, черни, тюркоазени.

— Красива работа. Много бих искал да те видя с нея. — Той приближи маската към очите си. — Ще ми доставиш ли това удоволствие?

Странната маска покри цялата горна част на лицето му. Пъстрите паунови пера се разстилаха като ветрила от двете страни на главата. През бадемовидните прорези за очите светеше синият му поглед, маската бе изрязана така, че разкриваше красиво очертаните му скули. Изглеждаше необуздан, коварно развратен. Някакво рядко, разкошно мъжко същество от незнайни земи.

— Не, ще изглеждам нелепо с нея.

— Колко жалко! — Той свали маската и погледна към Джейн, опрян на масата, с подигравателно изражение: — И кой всъщност те преследва? Съпругът ти? Чакай, остави ме да отгатна. Някой застаряващ съпруг, който не може да ти предложи никакво удоволствие вече, та си принудена да търсиш тук облекчение?

— Глупости! Нямам съпруг. — Джейн смръщи лице. — А и да имах, никога не бих го мамила. Човек трябва да бъде верен на думата си.

— Съгласен съм — той отпи от виното. — Ето че отново се връщаме към любовника. — Той се отблъсна рязко от масата и отиде към леглото. — Как му е името?

„Колко време откак съм заключена в тази стая! — помисли си Джейн отчаяно. Въздухът бе спарен и душен — с нож да го режеш. — А и тази непоносима близост! Само да дойде Забри да я освободи от тоя капан…“

Мъжът седна отново на леглото и се облегна на таблата.

— Поговори малко с мене! Явно е, че ще поседим още доста време заключени двамата. Нека се опитаме да направим престоя си колкото е възможно по-приятен.

— Не съм задължена да ви забавлявам.

— Ах, да! Носиш нож. — Той потопи устни във виното. — Аз съм силен и ловък, защо ще рискуваш да не ме улучиш с ножа, когато би могла да ме задоволиш с малко приказки? — Той посочи към стола до леглото. — Сядай. Аз съм Рюъл Макларън.

— Рюъл? Странно име.

— Не и в Шотландия. Преди всичко, това е едно много старинно име. Сядай! — повтори той. — Е, няма ли да отговориш със същата учтивост? Как се казваш?

Тя прекоси стаята и седна предпазливо на предложения стол.

— Джейн.

— Джейн коя?

Тя не отговори.

— Права си, естествено. При създалите се обстоятелства имената са доста нелепа формалност. Просто исках да науча нещо повече за тебе. — Той сбърчи чело. — Джейн… — Изведнъж лицето му просветна и той щракна с пръсти: — Джейн Барнаби! Патрик Райли. Железницата.

Тя го погледна смаяна.

Но той вече се смееше.

— Не предполагаше, че мога да направя такава връзка, нали? След като Райли никога не те води в офицерския клуб… Ами да! Акцентът ти не е нито английски, нито шотландски, а американците в Казанпур се броят на пръсти. Ще се смаеш, като ти разкажа какво се говори из Казанпур за Райли и неговата повереница.

Джейн трепна.

— Лъжете се. Не можете да ме смаете.

— Да не би да се криеш от Райли?

— Не, разбира се.

— Тогава защо ти…

— Ами вие? Вие защо сте в Казанпур, господин Макларън?

— Охо, значи преминаваме в настъпление! — засмя се Рюъл. — Очаквах да атакувате по-рано. — Той отново отпи с наслада от чашата си. — Опитвам се да си издействам аудиенция при махараджата. Досега не можах да стигна до него.

— Защо искате да говорите с него?

— Той притежава нещо, което бих искал да имам. — Рюъл замълча. — Дали не можеш да му кажеш две-три добри думи за мене? Както чувам, той често идва да проверява лично как напредва строежът.

— И е все недоволен. — Джейн скръсти ръце в скута си. — Аз съм последният човек, който би могъл да му въздейства.

— Твърде жалко. — Той потърка босото си стъпало в изпънатия матрак. — Ще трябва да търся помощ другаде.

Вниманието й бе приковано от голия му крак, в движението на мускулите на прасеца, в контраста между златистата му кожа и белия чаршаф. Тя с усилие откъсна очи и насочи погледа си към превръзката на рамото му.

— Къде сте се наранили?

— Позволих да отклонят вниманието ми и моментално получих урок заради своята разсеяност. Друг път няма да се повтори. — Изведнъж той остави чашата настрани и скочи на крака. — Ама сега вече наистина губя търпение! Дайте да видим как можем да се измъкнем оттук.

— Трябва да изчакаме Забри.

— Не си падам по чакането. — Той отиде към един стол в тъмния ъгъл на стаята и посегна към бялата ленена риза. — А още по-малко по заключените врати. — Обличаше се вървешком. — А най-малко пък ме блазни представата за това как някой жадуващ мъст любовник се втурва тук и ме насича на парчета. Мисля, че при създалите се обстоятелства трябва да изчезваме час по-скоро! — Той се наведе, за да обуе левия си ботуш. — Жалко. Представях си вечерта малко по-иначе.

— Как можем да излезем оттук? И двете врати са заключени.

— Разполагаме с прозорците.

— На горния етаж сме.

Той обу и десния си ботуш.

— Нещо, което не би трябвало да ни попречи.

— Не бих искала да си счупя краката.

— Представях си, че ще се окажете по-решителна.

— Цялата ми решителност е насочена към завършването на тази проклета линия. А счупя ли крак, свършено е.

— Линията. Съвсем я забравих. — Той се изправи усмихнат и отиде до прозореца. — Не се бой. Ще имам грижата да не си причиниш непоправими увреждания. — Рюъл седна на перваза и преметна крака навън. — Доколкото разбирам, тази стая гледа към западната страна. Май че долу имаше една тясна уличка… — Той се намръщи. — Да, точно така! Спор няма. Чак тук вони от мръсотията.

Джейн пристъпи до него и погледна през рамото му. Луната осветяваше задната уличка, която изглеждаше безкрайно дълбоко долу под прозореца.

— Да не сте полудял?! Как можете да…

Той се напрегна и скочи. Падна приклекнал, ловко се превъртя и се претърколи. Веднага рипна на крака като котка и застана под прозореца.

— Това е. Хайде, скачай!

Тя го гледаше със зяпнала уста.

— Как успяхте?

— Хайде! Не се бой! Скачаш и те хващам.

Джейн го гледаше стъписана.

— Няма да се нараниш. Остави на мене! — Тъй като тя се оглеждаше все още нерешително, той обясни нетърпеливо: — Като младеж в Лондон известно време си изкарвах хляба като уличен акробат.

Да, нали тя видя колко гъвкаво и умело бе скочил — нямаше нужда от други доказателства за това, че казва истината.

Джейн се поколеба… Там долу е свободата. Няма никакво желание да седи и да чака Забри… Или пък да я намери Пахтал… Прехвърли се през перваза на прозореца, пусна крака, както бе направил Рюъл.

— Така — каза той и разпери ръце. — Хоп, долу при мене!

Това „долу“ й се струваше все по-далече.

— Какво чакаш? Само помни едно: в момента на скачането да се отблъснеш от перваза, за да не се удариш в стената.

Тя пое дълбоко въздух, замижа и се отпусна. Стори й се, че лети във въздуха безкрайно дълго. Рюъл я хвана.

— Браво… — Но изгуби равновесие, олюля се и падна, както я държеше на ръце. — Уф! — изръмжа той. — Ударих се, дявол да го вземе!

Джейн остана за миг като замаяна, но си пое дъх, измъкна се изпод него и застана на колене.

— Казахте, мисля, че сте бил акробат…

Той я изгледа мрачно:

— Да, но не съм казал, че съм бил добър акробат. Тогава бях на петнадесет години и бях толкова слаб, че и перце не можех да вдигна. — Той се надигна и изпъшка. — Затова след половин година зарязах акробатството и станах викач на пазара.

Джейн го изгледа гневно:

— Какъв човек сте! Можех да си строша врата!

— И все пак именно моят задник тупна всред тази смрадлива смет!

— Олеле, как само… — Тя млъкна и след това избухна в смях.

Двамата представляваха забележителна гледка: коленичили един срещу друг в купчината гнили отпадъци.

Рюъл наклони глава и остана така загледан в нея. На устните му разцъфна усмивка:

— Не те бях чул да се смееш.

— Нищо чудно. Та ние се познаваме едва от половин час.

Той стана и й помогна да се изправи.

— Не ми се вярва, че се смееш, кой знае колко често. — Той се озърна предпазливо и сви край ъгъла на къщата. — Хайде да изчезваме, преди да се е появил господин любовникът. Нямам намерение да ме накълца.

Думите му я върнаха към действителността. Света богородице! Как можа да забрави Пахтал и опасността, която той олицетворява? А ето че изобщо не се сеща за него! Като че всичко е както трябва и не я грози никаква опасност…

— Казах ви вече, че не се крия от никакъв любовник. — Джейн последва Рюъл по уличката и зави след него край ъгъла. — Вие изобщо не ме чухте… Пази се!

В мрака проблесна нож, насочен към незащитения гръб на Рюъл. Без да помисли, Джейн се впусна между Рюъл и кинжала. Болката впи зъби в рамото й и спря дъха й. Залитайки настрани, тя мярна като в мъгла образа на нападателя. Висок, слаб… белите гънки на тюрбана… „Пахтал! — помисли си тя замаяна. — Сигурно е Пахтал…“

Джейн чу като от далеч проклятието, с което Рюъл се втурна след нападателя. С едната си ръка той хвана ножа, с другата стискаше мъжа за гърлото.

Около нея изведнъж падна мрак. Вече не можеше да различи лицето на Рюъл — Джейн бавно се свлече по зида.

„Не, трябва да остане права! Трябва да помогне! Ножът… Пахтал ще го…“

Някой я вдигна на ръце.

Тя отвори очи. Над нея бе надвесено обезпокоеното лице на Рюъл.

— Рани ли ви? — прошепна тя нечуто.

— Защо мене? — възрази той с хрипкав глас. — Той не удари мене.

— Мислех, че… Пахтал… Той…

Джейн не продължи, защото съзря недалеч на земята тялото на нападателя. Устата му бе зейнала в застинал вик, оцъклените му, излезли от орбитите очи, гледаха в нищото. Не познаваше този човек.

— Не е Пахтал — простена тя. — Мъртъв ли е?

— Окончателно. — Рюъл бързо пресече улицата. — Но със закъснение. Успя да те нарани. Кротко сега, трябва да те махна оттук.

По ръката й се стичаше нещо топло.

— Тече ми кръв…

— Зная, по дяволите! Ще се погрижа за раната. Но преди това трябва…

— Какво си направил с нея, за бога?

Гласът беше силен с шотландски акцент… Един мъж излезе из сянката и се наведе над нея.

— Нищо не съм й направил. Тя сама се навря под ножа, предназначен за мене! — отвърна Рюъл грубо.

— Майко божия, още една Мила, значи! Изглежда просто предизвикваш жертвоготовността на възвишената женственост.

— Радвам се, че можеш да видиш нещо смешно в случилото се, Йън. Ще продължаваш ли да се хилиш, докато й изтече всичката кръв?

Лицето на мъжа, когото Рюъл нарече Йън, изведнъж стана сериозно.

— Тежко ли е ранена? Остави я да легне. Искам да видя раната.

— Тя каза, че някой я преследва. Затова исках да я махна оттук. Стегни носната си кърпа над раната, да спрем кръвта.

— Веднага! — Йън побърза да изпълни нареждането, без да сваля очи от лицето на момичето. — Малко може да те заболи сега…

Заболя я, но не малко. Джейн стисна зъби и се разтресе от болка.

— Стягай! — нареди Рюъл. — Не е време сега за глезотии. Не виждаш ли, че още кърви?

Йън стегна още кърпата. Джейн прехапа устни да не изпищи, но Рюъл добре чу странния задавен звук, който тя издаде, защото не откъсваше изпитателни очи от лицето й.

— Зная — каза той сурово. — Но трябва да спрем кръвта. Няма да те оставя да умреш. — Той се обърна към другия мъж. — Трябва да я отнесем оттука.

— Аз ще я нося — каза Йън.

— Не. Аз ще се погрижа. Ти ще пазиш гърба ми.

Джейн отвори очи и видя сянката на някакъв мъж до леглото си.

— Ще се оправиш, моето момиче. Просто драскотина, макар че изтече толкова кръв. — Мъжът се усмихна. — Мисля, че все още не сме представени един на друг. Аз съм Йън Макларън, лорд Гленкларън. Рюъл е мой брат.

Тя погледна надолу към ръката си. Беше облечена, но с отрязан ръкав на ризата и на рамото й имаше чиста превръзка.

— Къде…

— В хотел „Напала“. Това е стаята на Рюъл. Когато изгубихте съзнание, решихме да ви доведем тук. Рюъл каза, че тук е по-близо до вашето бунгало.

— Аз никога не губя съзнание — опита се да протестира Джейн.

— Разбира се, че не. Да речем тогава, когато заспахте.

— Къде е Рюъл?

— Изцапа се с кръв, докато ви носеше. Изпратих го да се преоблече оттатък.

Говореше така, като че е изпратил навън някакво непослушно хлапе. Джейн не можеше да си представи, че мъжът, когото срещна у Забри, може да се остави да бъде „изпратен“.

— Колко е часът? — попита тя, като погледна към тъмния прозорец.

— Почти един през нощта. Нали ви казах, че бяхте дълго… Че доста дремнахте.

Джейн с усилие се надигна и седна в леглото.

— Трябва да се връщам у дома.

— Можете да пренощувате тук. Аз ще се разположа при Йън! — На вратата стоеше Рюъл. Преоблечен в кафяв панталон, кафяви ботуши и чиста бяла ленена риза. Той тръгна към леглото, с тази негова животинска грациозност, която бе забелязала у Забри. — Ще предупредя Райли къде си.

— Не! — възрази Джейн. — Тоест… много благодаря, но не бих искала той да се тревожи.

— А и не би искала той да разбере къде си била снощи, нали? Кой е Пахтал?

Отговор не последва.

— Ще позволиш ли да ти припомня, че снощи заради тебе пратих човек на оня свят? — Рюъл сви рамене. — Не че съжалявам. Не мога да постъпя иначе с един подлец, който дебне в тъмното. Но поне да зная дали трябва да очаквам някакви последици.

— Мисля, че е някой от слугите на Пахтал.

— А кой е Пахтал?

— Служи при принц Абдар… — Тя изведнъж заговори бързо-бързо: — Но не бива да се боите, че махараджата ще научи за това. Абдар гледа да го държи настрана от своите работи.

— Какви свои работи?

Тя бе длъжна да разсее опасенията му, но не и да му издава тайни. Джейн отметна завивката:

— Искам да се върна в нашето бунгало. В зори трябва да ставам за работа.

— Твоята железница може да мине и без тебе ден-два. Загубила си толкава много кръв, редно е да си позволиш малко отдих.

— Ден-два… — Тя го погледна, като че си е загубил ума. — След две седмици започва мусонът. Не мога да си позволя и час почивка.

— Рейли ще се понапъне. Нали проектът е негов?

Джейн безмълвно стана от леглото.

Стаята се завъртя пред очите й и тя полетя нанякъде.

— Какво правиш, по дяволите! — С две крачки Рюъл се озова до нея и я подхвана да не падне. — Лягай веднага!

— Не, вече съм по-добре. — Така беше наистина. Чувстваше се слаба, но сега стаята си стоеше на мястото. — Трябва да ида…

— При проклетата си железница, разбрах! Върви по дяволите!

— В присъствието на дама не бива да ругаеш! — обади се Йън предупредително. — Но признавам, че имаш право. Вие трябва да си отпочинете, моето момиче!

— Нищо ми няма. Благодаря ви за вашата загриженост.

— Загриженост! — избухна Рюъл. — Само защото си толкова глупава да се навреш под кинжала, предназначен за мене!

— Надали са искали да ударят вас. Сигурно е някаква грешка. Просто не разбирам. Вие изобщо не сте заплетен…

— Да, но излиза, че яко съм заплетен! — каза той ядно. — Задължен съм ти, а задълженията си аз винаги заплащам.

— Не ми дължите нищо.

Внезапна усмивка проблесна на лицето му и прогони гневното изражение, сякаш изобщо не го е имало.

— Китайците казват, че ако спасиш някого, неговият живот ти принадлежи. Няма как, момичето ми — гласът му бе станал ласкав и топъл, — сега вече просто не можеш да ме зарежеш.

„Той знае точно как да постигне целта! — помисли си Джейн изненадана. — И с последната клетчица от своето красиво, силно тяло той знае как да постъпи, за да убеди една жена… Научил го е при безчет такива срещи… като снощната…“

— Не! — Джейн реши да сложи край на спора. — Благодаря ви, че се погрижихте за раната ми. Не се тревожете! Убедена съм, че няма да последват никакви неприятности.

— Не, не си убедена! — Рюъл й препречи пътя към вратата. Лицето му отново бе станало мрачно. — Лягай в леглото!

Тя не помръдна. Само стоеше и го гледаше. Най-после той не издържа:

— Добре тогава! Ще те пусна да идеш да се трепеш на твоя обект, но поне си почини няколко часа. Наспи се и щом съмне, тръгваме двамата.

— Двамата?!

— Цял Казанпур се е струпал там да работи. Защо не и аз? След снощи бих казал, че ти е нужен някой, който да ти прикрива гърба поне.

— Нямам нужда от пазач. Мога сама да се пазя.

— В такъв случай ще бдя над теб, да не се съсипеш от работа.

„Ще бдя над тебе…“

Думите извикаха някаква сладка, болезнена омая.

— Строежът на линията не е работа за вас.

— Няколко дни няма да ми навредят.

Джейн се огледа в богато подредената хотелска стая.

— Надали ще бъдете от голяма полза…

— Защото не живея в коптор? Попитай Йън къде ме намери в Крюгервил. Когато искаш аудиенция с махараджата, не бива да се скъпиш за рупиите. Уверявам те, че мога да се окажа полезен в много случаи, а и не се боя от тежка работа.

Тя си спомни грубата длан, която я бе погалила.

— Сега си лягаш! — повтори Рюъл. — Ще те събудя призори, за да тръгнем с конете за обекта.

Джейн послушно се обърна, отиде до леглото и вдигна покривката. Ако рече да спори с него, хем нищо няма да постигне, хем само ще хаби сили. Като позабива цял ден болтове, няма да има повече никакви угризения на съвестта…

— Ще ми трябва друга риза, за да не се вижда превръзката. Никой не бива да разбере, че съм ранена.

— Мисля, че мога да ти намеря.

— И не забравяйте да ме събудите! — Тя затвори очи.

— Да кажа ли на Райли, че си тук? — попита Рюъл.

— Не, той няма да забележи отсъствието ми. Когато става сутрин, аз вече отдавна съм тръгнала.

— Колко мило от негова страна — каза Рюъл саркастично.

— Вървете си — каза тя, без да отвори очи. — Пречите ми да заспя.

Тя чу смеха на Йън:

— Охо, ако и това не беше поставяне на място! Ела да пийнем при мене по глътка уиски. Тази пъклена горещина ме съсипва. Веднъж да си ида в Гленкларън.

— Не минава ден да не го кажеш.

Джейн остана сама. Чу как се затвориха двете врати след тях. Каква странна противоположност са тези двама мъже! Рюъл — непредсказуем и бляскав, като живак, брат му — солиден и тежък като необработен гранит. И въпреки това такава спойка между двамата, макар и толкова различни…

Не бива да мисли повече за Рюъл и брат му. Никакви шотландски благородници, никакви красиви, екзотични мъже нямат място в живота й. Сега да спи, да събере сили, да превъзмогне тази слабост…

— Харесва ми! — Йън подаде пълната чаша на Рюъл. — Мило момиче.

— Харесва ти, защото упоритостта й е не по-малка от твоята.

— Признавам, че винаги ми е било забавно, когато се намери жена, която успее да ти каже „не“. Това е полезно за характера ти. — Йън взе своята чаша и застана до прозореца. — Имам впечатлението, че заплахата за това момиче далеч не се свежда само до неблагоразположението на махараджата…

— И аз мисля така.

Стояха мълчаливи, всеки с мислите си. Изведнъж Йън попита:

— Снощи много се забави. Да не си… — Той се поколеба и млъкна.

— Хм, питаш ме дали съм… мърсувал с нашето гостенче?

— Нещо такова.

— Не съм. — Рюъл отпи от чашата си. — Още не.

— Все още ли мислиш, че този… Картаук й е любовник?

Рюъл примижа.

— Не виждам защо би трябвало да променя мнението си. Тя поема голям риск заради него.

— Можеше днес да е мъртва. — Йън смръщи чело. — Но сега всичко се промени. Всичко. Искам да те помоля да се откажеш от тази лудост да използваш момичето като примамка за Картаук.

Рюъл не отговори.

— Рюъл? Не ме ли чу?

— Нищо не се е променило, освен това, че сега съм в малко по-изгодна позиция и мога да се добера до повече информация. — Той се усмихна цинично. — Махни това ужасено изражение от лицето си!

— Искаш само да ме шокираш — каза тихо Йън. — Това момиче ти спаси живота! Не можеш да злоупотребиш с доверието й.

— Доверие в мене? Глупости! Тя изглежда има доверие само на този Картаук.

— И това те вбесява, прав ли съм?

— Глупости! Съвсем не съм ядосан — Рюъл удари чашата си на масата и скочи. — Единственото, което ме ядосва, са тези твои безконечни въпроси. Писна ми! — И той се запъти към вратата.

— Къде тръгна?

— Ще изляза малко на въздух. Задушавам се тук вътре. — Рюъл изгледа ядно брат си. — Пет пари не давам нито за твоя Гленкларън, нито за това глупаво момиче! Единственото, което ме интересува, е Цинидар.

Вратата се затвори с трясък зад гърба му.

— Мъртъв е. — Коленичила до трупа, Забри вдигна очи към Пахтал. — Като гледам тия белези по врата му, мисля, че са го удушили, това обърква ли нещо твоите работи?

— Не, разбира се. Смъртта на Резар няма никакво значение. — Пахтал отново спря очи на безжизненото лице на своя слуга. — Стига да е изпълнил задачата си.

— По ножа му има кръв, а и по улицата има кървава следа… Ти какво? Искаше само да ранят шотландеца, така ли?

Пахтал кимна.

— Принцът изгуби търпение да ги гледа как всичко провлачват. Просто искаше да подтикне шотландеца да се сближи с момичето. — Около устните му трепна усмивчица, като спря очи върху ножа, захвърлен на каменната настилка. — Мисля, че сега вече мога да го уведомя, че желанието му е изпълнено.

Забри потръпна едва забележимо, изправи се, взе фенера и тръгна към сводестата врата.

— Е, тогава Негово височество сигурно ще е доволен от нас двамата с тебе.

— Възнаграждението ще си го получиш. Но това змийче не спомена нито дума за Картаук, така ли?

— Нали ти казах. Нито дума.

Пахтал побърза да смени темата:

— Негово височество каза, че онази вечер си изглеждала страхотно.

— Нима?

Той се усмихна.

— Ами да. И каза още, че само да се намери Картаук, ще поръча да ти направи златна маска.

— Каква чест!

— Но има и къде-къде по-голяма чест — зашепна Пахтал. — Той може да те вземе в харема си. Представа нямаш какви са накити, какви са дрехи!

— Спомена ли такова нещо? — В гласа на жената трепна надежда.

— Не е. Но аз имам голямо влияние пред Негова светлост. Само да му напомня какъв рядък талант прояви ти, когато бяхме двамата с него при тебе…

— Ще направиш ли това за мене?! Вечно ще съм ти благодарна за преблагата щедрост…

— Има възможност. Но ти можеш още сега да ме дариш с радост.

Очакваният отговор дойде начаса:

— Ще те даря, ще те даря! — Забри се усмихваше трескаво. — Ела още сега горе, ела, ще ти покажа, че онова, което изпитахте тогава, е било само предвкусване.

Пахтал поклати глава.

— Не, не горе! Тука.

Забри се ококори. Озърна се нервно в тясната уличка и спря поглед на мъртвеца, проснат едва ли не в краката им.

— Ти все се шегуваш. Та тук вони, а и слугата ти…

— Точно това ме възбужда — прошепна той. — Обърни се и се опри с ръце на стената.

— В леглото ще е много по-хубаво. Имам копринени чаршафи, прохладни и меки…

— Не търся коприните ти. — Пахтал взе фенера от ръката й и го остави до главата на убития. — Точно така искам: той да лежи там и да ни гледа, да види колко е хубаво да си жив! — Ноздрите на Пахтал трепкаха конвулсивно, в очите му загоря див огън. — Ти лъжеш. Излъга, че ще ме зарадваш, курво мръсна!

Без да каже нито дума, Забри се наведе напред и опря длани на пръстения зид. Какво пък толкова! Правила го е къде-къде по-гадно, а и за къде-къде по-малък кяр…

Пахтал трескаво вдигна фустите й и я облада с един-единствен жесток тласък. Издаде някакъв вой, като ранен звяр, дъхът му хриптеше, пресеклив, тежък…

„Какво пък толкова?“

Има какво. Тя не е безстопанствена кучка. Обидно е. Унизително е. Всред смрадливата смет, от която й се повдига! С тия изцъклени очи на мъртвеца, втренчени в нея.

„Ох, само да има малко пари и власт! Само Абдар да рече да я прибере в двореца, ще видят те… Всички ще видят!“

Когато на сутринта излязоха от хотела, Джейн спря изумена — собствената й кобила Бедилайа стоеше до един червеникав жребец.

— Как я доведохте?!

— Не можах да спя. Накарах портиера да ми опише къде е бунгалото на сахиб Райли и така… Ах, да! Да знаеш, че от това куче, дето го държиш в обора, полза никаква! С близане и въртене на опашка обор не се пази.

— Зная. Опитах се да превърна Сам в куче — пазач, но е прекалено дружелюбен. Държа го в конюшнята само защото Патрик не го иска в къщи. — Джейн говореше тихичко и галеше разсеяно кобилата по муцуната. — Откъде разбрахте кой кон е моят?

Лицето на Рюъл доби някакво странно изражение. Но той небрежно каза:

— Не беше трудно. Конете бяха само два, а другият е по-голям, по-тромав, по-изоставен. Предположих, че и конят ти ще е напрегнат и изтощен като тебе. Ето че познах. — Той мина отляво на кобилата. — Трябва да вървим. Ела, ще ти помогна да се качиш.

Джейн се поколеба. Не помнеше вече кога ли за последен път някой й бе предложил този кавалерски жест. Не беше необходимо. Но толкова приятно… Видя как и той се метна на коня си.

— Защо не можахте да спите?

— Прекарах твърде вълнуваща вечер. — Той се усмихна многозначително и пришпори Нугет. — Но ти положително не си имала проблеми със заспиването.

— Не, никакви. Не можех да си позволя нищо друго, освен да спя. — Джейн отмести поглед. — Тази сутрин съм много по-добре. Съвсем не е необходимо да идвате и вие.

— Мисля, че вчера изяснихме този въпрос.

— Вчера вие изобщо не чухте какво ви казах.

— Сега също няма да те послушам. Колко път има до обекта?

— Около пет мили. Започнахме едновременна насрещна отсечка от Наринт, работата да върви паралелно, докато строим мостовете.

— Мостовете?

— Трасето минава през две дълбоки пропасти на разстояние десетина мили една от друга. Реката Засту идва от север и се разделя на два ръкава, които се събират отново на една миля от Казанпур. Строим моста едновременно с полагането на останалите линии.

— И сега вече е готов, така ли?

— Линията вече прехвърли каньона на Сикор, но има да се завършат още седем мили, докато стигнем до моста на Ланпур.

Продължиха да яздят мълчаливо един до друг, оставиха града зад себе си и се отправиха към Ланпур.

— Какво значи „викач на пазара“? — Дойде като гръм от ясно небе. На изумения поглед на Рюъл Джейн побърза да поясни: — Нали казахте, че сте станали викач на пазара, след като не ви е провървяло като акробат.

— О, това е амбулантен търговец, който разказва разни истории. Например седи на някой ъгъл, продава вестници и разказва новините от тях, но трябва да ги разкрасява, та да се трупат хората.

— И биваше ли ви в тази работа?

— Отначало не, но след това бързо свикнах. Като си гладен, да видиш колко бързо се научаваш.

— Гладен? Вие сте брат на лорд.

Лицето му изведнъж се затвори — Джейн сякаш чу изщракването на скрития механизъм.

— Защото не съм Йън.

Явно, повече приказки на тази тема бяха нежелателни.

— А какво друго сте правили в Лондон?

— Ами… по едно време бях ловец на плъхове. — Рюъл я изгледа през полуспуснати клепачи. — Да ти разказвам ли за моите приключения из лондонските канали?

Джейн направи гримаса.

— Не е необходимо. Изобщо нямах представа, че има и такъв занаят в Лондон. Не че знам кой знае колко за Лондон. Бях там само няколко дни, когато се местехме в Сализбъри. Голям град, голямо гъмжило.

— Точно така. Трябва да забрави човек гъмжилото и да може да усети града. И не си ходила повече в Лондон?

— Не.

— Защо така?

— Бяхме страшно заети със строежа.

— Строежи много. Винаги все нещо трябва да се строи.

— Да, винаги — каза тя простичко.

— Някой би могъл да каже, че това не е работа за жена.

— Този някой трябва да е глупак. Защо да не е? Защото нямам мускули като буци, така ли? В тази работа е нужно много повече от физическа сила. Нужна е прецизност и изпълнителност, трябва да знаеш как трябва да мине трасето, кога да заобиколи, кога да пробиваш тунел… Трябва да си сигурен, че всяка релса, всяка траверса е легнала както трябва. А това аз го мога по-добре и от мъж.

— Не се впрягай! Съвсем не исках да споря. — Рюъл направи кратка пауза. — И кой те научи да бъдеш по-добра и от мъж, както казваш?

— Сама. Като отидохме в Сализбъри, не се отлепвах от Патрик, все по петите му, само очи и уши, и всичко научих.

— Къде си живяла, преди да идеш в Сализбъри?

— В Юта. — Тя бързо промени темата. — Урвата е веднага след този завой. — Тя дръпна юздите на коня си и посочи височината. — Там ще слезем от конете и ще вървим покрай траверсите.

— Ако успееш да вървиш, без да се строполиш. Все още си бледа като мъртвец.

— Няма да се строполя. Казах вече, че отново съм тип-топ. — Джейн слезе от седлото. — Най-добре се справяш с неразположението, като не мислиш за него.

Джейн почувства изпитателния му поглед върху себе си, докато сваляше седлото от Бедилайа. Завърза коня на едно бананово дърво недалеч от линията.

— Не, няма да се строполиш… — Гласът му прозвуча някак особено и тя го погледна изненадано през рамо. Изражението му си беше подигравателно, както винаги почти. — Я кажи, осъзнава ли Райли какво притежава в твое лице?

— Естествено.

— Но не толкова естествено, че да пусне в къщата едно кученце, към което си толкова привързана. Така ли?

— Според Патрик животните трябва да изпълняват някаква функция. — И тя бързо добави: — Много хора мислят именно така за домашните животни. Обзалагам се, че не сте имали някакъв домашен любимец?

— Ще загубиш облога. И аз си имах едно време… нещо такова.

Джейн го погледна изненадана:

— Куче?

— Лисиче.

— Какъв странен избор!

— Самият аз бях странно момче.

— И как се казваше?

— Не бях го кръстил.

— Защо?

— Приятел. Просто бе мой приятел. Би било твърде претенциозно да му давам име. Беше единственото ми другарче, така че нямаше с кого да го сбъркам.

— Странно… — Джейн внимателно крачеше по траверсите. — Само половин миля още и там вече ще разполагам с цяла група строителни работници да ме пазят. Няма защо да идвате по-нататък.

— Престани да търсиш как да се отървеш от мене! — Той слезе от коня и също го върза до нейния. — Абдар не е единствената заплаха. Ами ако се подхлъзнеш и паднеш от моста? — Той хвърли поглед надолу към тясната жълто-кафява нишка на реката, която се виеше на дъното на каньона. — За давене, няма да се удавиш, но положително ще се нараниш. Освен това, защо трябва да се махна? След като съм вече тук, мога да науча още един занаят.

— Няма какво толкова да се учи, за да може човек да полага релси — каза тя сухо. — Иска се само здрав гръб.

— Имам го.

Изведнъж тя отново видя мислено Рюъл — такъв, какъвто се бе излегнал на леглото, гъвкав и силен.

— Не се съмнявам — каза тя почти без глас.

— Означава ли това, че съм нает?

— Ами раната ви? С рана на рамото не може да се работи.

— Рамото ми заздравя. Държа още превръзката само защото Йън настоява.

Трябваше все пак да му откаже. Мястото му не е тук. Присъствието му ще бъде само едно отклоняване на вниманието й, абсолютно ненужно…

Но някакви странни тръпки я спряха да изрече думите, които биха го отрязали и поставили на място. Какво бе станало? Как той успя да придаде на тези няколко часа топлота и яркост, каквито тя никога не бе изпитала? Няма да е чак толкова лошо, ако му позволи да остане още малко с нея…

— При тази жега работата съвсем не е удоволствие. Ще ви омръзне само след ден-два.

— Няма. — Той се засмя. — Никога не зарязвам някоя работа, докато не се появи нещо по-интересно.

Глава четвърта

Той наистина не се отказваше.

Единствената причина да не откъсва цял ден очи от него е нейната загриженост за рамото му — така се увещаваше сама Джейн.

Но раната явно не го безпокоеше. Мускулите на гърба и бедрата му се движеха плавно и гъвкаво, като ходовите щанги на локомотив. Ритмичната сила, с която набиваше безотказно всеки клиновиден болт, бе равна и добре премерена. Ето, и към края на деня той размахваше огромния чук със същата енергия и решителност, с каквато бе започнал преди десет часа.

— Можете вече да приключвате. — Тя застана зад него. — Не чухте ли, Робинсън обяви край на работата. Хората си тръгнаха преди няколко минути.

— Чух го. — Още един точен удар с чука, преди да го остави на земята. — Ама аз не съм като другите. Търся да се самодоказвам. А и обичам този вид работа. Не се налага да мислиш. Всичко е само усещане.

Върху златистата му кожа блещукаше патина от пот и прах, гърдите му се надигаха и спускаха от тежкото дишане. Джейн усети как дланите й изтръпват — с изумление установи, че изпитва непреодолимо желание да го докосне. Вместо това тя сви ръце в юмруци и отстъпи назад.

Рюъл взе ризата си от земята и я облече.

— Защо не ме поканиш на вечеря в бунгалото?

— Защо трябва да го направя?

— Искам да се запозная с твоя Патрик Райли. — Той се запъти към каньона Сикор и подхвърли през рамо. — Искам да ви видя един до друг двамата.

Джейн точно понечи да го попита още нещо, но лицето му прие отново онова изражение на отчужденост, което тя вече добре познаваше.

— Няма да се разберете с него. Много сте различни.

— Ти само ме покани!

След кратко колебание тя каза с театрална вежливост:

— Ще вечеряте ли тази вечер с нас?

— С величайшо удоволствие. Но първо трябва да ида до хотела да се поизмия. В осем съм в бунгалото.

Тя се насили да се усмихне.

— След като се уверите, че съм по-добре, предполагам ще се върнете към собствените си дела… Впрочем какви са те?

— В момента става въпрос за инвестиции. — Неверието в очите й го накара да се разсмее. — Толкова недодялан ли изглеждам, та не допускаш, че мога да съм делови човек? Вярно е, че в света на сделките не се чувствам в свои води, ала отдавна съм наясно откъде произтича истинската власт.

— Власт?

— Имаш ли много пари, можеш и крал да станеш.

— И вие се стремите към това?

Той намигна:

— Е, може да се задоволя и с ролята на престолонаследник.

Джейн поклати глава.

— Не мога да си представя, че бихте се чувствали добре в един такъв живот. Това би ми било… чуждо.

— Предпочиташ да си останеш завинаги по железопътните линии?

— Не навсякъде е толкова тежко, колкото тук.

— И струва ли си?

Джейн бързо кимна:

— О, да, и още как!

— Но защо?

— Не мога да го обясня… — Тя се поколеба. — Влакът означава… свобода. Качваш се, отнася те нанякъде, можеш да оставиш след себе си всичко лошо.

— Ами ако влакът те отнесе някъде, където е още по-лошо?

— Просто скачаш от него, преди да си пристигнал. Влакът ти дава възможност сам да решаваш.

— … А и възможност да избягаш. — Той я гледаше с присвити очи. — От какво се опитваш да избягаш ти, Джейн?

— Вече съм избягала и никога няма да се върна обратно — каза тихичко тя.

— И твоят Патрик ти помогна при бягството, така ли?

Джейн се усмихна.

— Да, Патрик ми помогна.

— Още едно уиски, мистър Макларън? — попита Патрик.

— Мисля, че не, благодаря.

— Аз ще си позволя още една глътка… — Патрик изля остатъка от шишето в чашата си. — Зная със сигурност, че в бутилките има винаги по-малко, отколкото е написано. Да не говорим за това, че прислужникът в клуба здравата ни мами. Не може да вярва човек на тия индуси, мистър Макларън.

— Натрупали сте твърде неприятен опит — каза Рюъл вежливо.

— Зула! — провикна се Патрик. — Къде се дяна тази калпава готвачка? Джейн, изтичай до кухнята и й кажи да донесе една бутилка.

— Вчера извади последната — каза Джейн.

Патрик се намръщи.

— Да знаеш, че тя положително измъква бутилки и ги продава тайно на пазара.

Джейн само наведе очи.

Патрик стана и тръгна залитайки към верандата.

— Веднага се връщам, мистър Макларън… Май че там някъде имаше една бутилка.

— Шармантен юначага — отбеляза Рюъл сухо, когато Патрик изчезна на верандата.

Джейн се обърна гневно към него:

— Защо не си тръгнете най-сетне?

Рюъл вдигна високо вежди:

— Да не съм сторил нещо, което те е засегнало?

— Сторихте това, че седяхте през цялото време и го наблюдавахте… като че ли го разрязвате, като че ли… — Тя пое дъх. — Наблюдавахте ни и двамата. Това ме притесни.

— Приятно ми е да те наблюдавам — усмихна се той. — Мислех си, че зная всичко за тебе, но продължавам да откривам все нови и нови неща.

— Вие изобщо не ме познавате, а нямате право да съдите и Патрик, защото не го познавате.

— Не си справедлива! — Сините му очи проблеснаха закачливо насреща. — Пък аз си въобразявах, че съм шармантен и забавен! Райли поне сигурно мисли така. При положение, разбира се, че в мъглата на уискито все още може да мисли. Винаги ли е пиян, когато се връщаш в къщи? След като си се трепала вместо него цял ден?

— Всичко е от горещините.

— Виж ти! — Рюъл стана от масата и остави салфетката си. — Тъй като по всичко личи, че съм прекалил с гостуването, смятам да се сбогувам. — Той направи лек поклон. — Благодаря за вечерята. Предполагам, че благодарение на наличието на въпросната Зула не ти се налага да шеташ и в кухнята?

Ръцете й под масата бяха стиснати в юмруци.

— Лека нощ!

Изведнъж цялата му подигравателност сякаш се изпари като с магическа пръчка:

— Върви си легни, за бога! Капнала си от умора, а той дори не го забелязва. Ще се видим утре на строежа.

— Искате да дойдете пак?

— Разбира се! Беше много интересно преживяване. — Рюъл се запъти към вратата. — Винаги ми е забавно да науча нещо ново. Затова ми хареса толкова много и вечерята.

— И какво толкова ново научихте у дома?

— Че си невероятно лоялна и си готова най-искрено да се трепеш до смърт от работа заради този чаровен пияндур.

— Той не е пияндур! Казах ви…

— Че е от горещините — довърши той вместо нея. — Тук срещнах какви ли не хора, които извиняват всичките си слабости все с времето. Жегата ги карала да ожадняват, мусонът ги депресирал, пясъчните бури били причина за мързела им… Патрик Райли не ме интересува повече. Вече зная онова, което исках да разбера.

— И какво по-точно? — попита остро тя.

Той посрещна погледа й.

— Каквото и да е имало помежду ви, приказките на хората не са верни. Той не спи с тебе.

— Е? — попита Йън, когато час по-късно Рюъл влезе в хотелската стая. — Донесе ли денят нещо ново?

— Достатъчно. — Рюъл смъкна жакета и ризата си и тръгна към умивалника. — Запознах се с Патрик Райли.

— Е?

— Той няма нищо общо с Картаук. Нито пък с когото и да било другиго. Освен с бутилката.

— Горкото момиче.

— Тя не би приела твоето състрадание. Човек, който се опълчва срещу Абдар, е твърде силен, за да приеме нечие съжаление.

— И все пак на човек му става жал за нея. Тя ми напомня малко за Маргарет.

— Нашата непорочна и достопочтена Маги не би била очарована да я сравняват с жена, която посещава бордеи и носи мъжки дрехи. — Рюъл посегна към пешкира и се избърса. — Повярвай ми, няма нищо по-различно от тях двете.

— Защото не познаваш истинската Маргарет — усмихна се Йън. — А смятам, че и това дете не познаваш.

— Много скоро ще познавам Джейн достатъчно добре. — Той хвърли многозначителен поглед към Йън. — А също и Картаук… — Рюъл бавно започна да разкопчава колана на панталоните си. — Какво ще кажеш, ако те помоля да изчезваш, за да мога да поспя?

— И утре ли смяташ да работиш на линията?

— Ще работя дотогава, докато е нужно. Лека нощ, Йън!

— Имам чувството, че височайшата особа благоволява да ме освободи. — Йън се надигна бавно и тръгна към вратата. — Ако мога да ти бъда с нещо полезен, само кажи.

— Бидейки „с нещо полезен“, би ли се съгласил да ми помогнеш да поизмамим твоето „горко момиче“? — попита Рюъл подигравателно.

— Ти не би я измамил. Ти си почтен човек, а и виждам, че у тебе се зараждат някакви чувства към момичето — отвърна Йън благо. — Но колкото по-бързо приключим с Картаук, толкова по-скоро ще можем да помислим и за връщането ни в къщи.

— Виж какво, никакви чувства не се зараждат — подхвана Рюъл, но хлопването на вратата зад Йън сложи край на обясненията му.

Пет минути по-късно Рюъл духна маслената лампа на нощната си масичка, излегна се и впери поглед в тъмнината. Бе уморен, ала и твърде напрегнат, за да заспи. Думите на Йън съвсем не подобриха настроението му.

По дяволите! Не изпитва никакви чувства към Джейн Барнаби. Фактът, че й е задължен, наистина прави всичко по-сложно, но той си остава само с намерението да я използва като средство, което ще го отведе до Картаук. А стигне ли веднъж целта си, тогава вече ще реши дали да предаде Джон на принца или сам да го убие.

Да убие Картаук? Тази ужасна мисъл изплува сякаш от нищото. Та той изобщо не познава Джон Картаук и няма ни най-малкото основание да отнема живота му.

И все пак знае, че Джейн Барнаби държи толкова много на това копеле, та е готова да рискува за него и живота си…

А знае и достатъчно други неща, за да не смята за изключено Картаук да е нейният любовник.

Гневът, който предизвика у него тази мисъл, го порази като гръм. Глупости! Трябва да остави настрана всякакви чувства и да мисли трезво и ясно. Не може да позволи чувствата му към Джейн да се превърнат в пречка пред мечтата му за Цинидар.

Джейн и Картаук в леглото… Тя се извива под него… Той я обладава… отново и отново…

Яростта му лумна като огън. Той стисна юмруци. Господи, какво става с него?! Никога досега не е изпитвал ревност. Страстта е била винаги приятна игра — разпалваш се и сетне забравяш… А сега само мисълта за непознатия чужденец кара кръвта му да бушува, като си представи как този човек се люби с Джейн. И все пак навярно ще убие това копеле.

— Полковник Пикеринг казал на Йън, че луксозният вагон на махараджата бил истинско чудо — подметна небрежно Рюъл, докато помагаше на Джейн да се качи на коня. — Няма ли да ми го покажеш?

Джейн го погледна изненадано. Тя просто залиташе от изтощение, въпреки че не бе набивала болтове като Рюъл. А той си изглеждаше бодър и енергичен, какъвто бе сутринта преди работа.

— Сега? Не сте ли уморен?

— Бивал съм и по-уморен. — Той се позамисли, докато я нагласяваше на седлото. — Като не мислиш за това, бързо ти минава. Така чух някой да казва тия дни. Ти какво, ще ми покажеш ли вагона? Новата гара така и така ни е по път, нали?

— Да, там се намират два вагона: салон — вагонът на махараджата и частният му вагон за неговите гости.

— Салон — вагонът ли е със златните врати?

— Чули сте и за вратите?!

— Всички в Казанпур само за тия врати говорят. Би трябвало да съм глух, за да не чуя. Не се случва всеки ден да види човек врати от злато.

— Вярно е. — Джейн се поколеба. — Не бихте ли предпочели да изчакате? Вчера дойде съобщение, че корабът с локомотива е потеглил вече нагоре по реката. Утре трябва да е тук. Ще можете да ги разгледате едновременно.

— Локомотивът не ме интересува. — Рюъл вдигна едната си вежда. — Освен, разбира се, ако и парният котел не е от злато.

Тя се разсмя.

— Не е точно така, но сме се постарали и той да лъщи и свети. — Тя помълча малко, преди да продължи. Дължеше му обяснение на думите си. — Тогава ще присъства и махараджата. Фактически той е поканил цял Казанпур на това събитие.

— Това вече променя нещата. Можеш ли да ме представиш на махараджата?

Джейн поклати глава.

— Не мога да си позволя да предизвикам недоволството му. Не мога да рискувам. Той се интересува единствено от новия локомотив. Ще му бъде страшно неприятно да го занимавам с други работи.

— Жалко. Тогава предпочитам да видя вратата сега, за да мога да я разгледам на спокойствие. Имам неизказана слабост към всичко златно. В какъвто и да е вид и в каквато и да е форма…

— Познавам още един човек, който мисли така. — Усмивката й помръкна. — Всъщност познавам двамина, които… — Джейн пришпори кобилата си и тя препусна в лек тръст. — Ако искате да видите вратата, трябва да побързаме.

Когато стигнаха до гарата, слънцето бе почти залязло. Последните бледи лъчи огряваха пищните месингови орнаменти, които украсяваха двата тъмночервени вагона — те целите искряха.

— Къде е прословутата златна врата? — попита Рюъл.

Джейн посочи втория вагон.

Той бързо мина край първия вагон и се качи по четирите стъпала на втория.

— Слънцето почти се скри. Вече ще е трудно да се види нещо… — Рюъл взе фенера, окачен на една кука до вратата, пална фитила и го вдигна високо. Стоеше мълчалив, прехласнат пред вратата.

— Великолепна!

— Изобразява рая. Самата врата е от бронз, а отгоре е работено със злато. — Джейн се намръщи. — И въпреки това ни излезе страшно скъпа.

Да, тази проклета врата им създаде толкова ядове. А излезе и толкова скъпа, че Джейн просто нямаше сили да я погледне с подобаващото за такова чудо възхищение. Сега обаче се хвана, че гледа вратата с очите на Рюъл.

От двете страни се извисяваха две широко разклонени дървета, по чиито клони цъфтяха причудливи цветове. Същите цветове се сипеха по цялото златно табло. През булото на сипещите се цветове се виждаха тигър и газела, играещи пред фигурата на жена, облечена в сари. Жената не обръщаше внимание на животните, погълната от изображението си в ръчното огледало.

— Майсторска работа. Кой е правил вратата?

— Местен майстор. Занаятчия. — И Джейн побърза да го подкани. — Нагледахте ли се?

— Не. — Погледът му падна върху стъблото на дървото отляво. — Това тук какво е? Змия!

Джейн се беше надявала, че той няма да забележи увилата се около дънера змия.

— Може ли да има рай без змия?

— Не, доколкото ми е известно. — Рюъл се усмихна загадъчно. — Но не съм виждал досега такова изкусно изображение на… змия.

Тъй като й бе неприятен този негов интерес именно към змията, Джейн побърза да отклони вниманието му:

— На мене най-много ми харесва тигърът.

— Великолепен е… — Но той все още не откъсваше поглед от змията. — „Една изтънчена низост…“ — промълви той.

— Какво?

— Нищо. — За огромно нейно облекчение той откъсна очи от вратата и се обърна към нея.

— Мога ли да разгледам вътре?

— Разбира се. — Тя извади връзка ключове от джоба си, но се поколеба, защото се сети какво има вътре. — В мебелировката няма нищо необикновено. Не ви ли стига това, което видяхте?

Той я погледна с пронизващи очи:

— И какво е онова вътре, което не бива да видя?

— Уморена съм, гладна съм… — Тя махна нетърпеливо с ръка. — Искахте да видите вратата, ето, видяхте я. Всичко друго ще е само губене на време.

— Защо?

— Добре, за бога! — Тя отключи тежката врата и я отвори. — Разглеждайте, щом толкова желаете. На мене ми е все едно.

— Благодаря. — Той влезе. — Няма ли да дойдеш и ти?

— Вече съм го разглеждала.

Но когато той застана очаквателно, вперил настойчив поглед в нея, Джейн направи няколко провлачени крачки и застана до него.

— Само побързайте!

— Ох, забравих, че си гладна. — Рюъл вдигна високо фенера, за да огледа наоколо. В светлината се мярнаха червени плюшени кресла, светли маси от тиково дърво и привързани с тежки пискюли завеси, обрамчващи первазите на прозорците, целите инкрустирани със седеф. Той вдигна фенера още по-високо. На стената грейнаха осем картини и той подсвирна продължително с уста — изразявайки и учудване, и възторг.

— Направо да ти се прииска!

— Сам махараджата ги е подбирал — каза Джейн нетърпеливо. — Накара да ги донесат от двореца.

— Несъмнено от харема му. Камасутра…

— Кама… Какво?

Той пристъпи, загледан в картината пред себе си.

— Нарисувани са изящно! Забри ми показа няколко такива картини в една книга. Виждаш ли възторга в лицето на мъжа? — Той приближи фенера и го вдигна пред самата картина. — А задните части на жената изглеждат меки и закръглени като половинки на праскова. Тази поза е много еротична, стига да… се спази ъгълът.

Джейн се улови, че не гледа картината, а само играта на светлината върху изящната линия на скулите му. Въпреки че двамата не се докосваха, тя чувстваше как огънят тече от него към нея. Долавяше земния дъх на сол, сапун и пот, който идваше от него. Усети, че дишането й се обърква. Това интимно усамотение във вагона бе непоносимо…

— Да тръгваме!

Той й хвърли въпросителен поглед:

— Май че се изчерви? Човек би помислил, че жена, която посещава толкова често Забри, не би намерила нищо шокиращо в тези сцени.

— Не съм се изчервила!

Ала знаеше, че пламналите й бузи ще я изобличат в лъжа и затова продължи дръзко:

— Не ги намирам за шокиращи, а за неправдоподобни. Мъжете не познават нежността. Не е така, както е показано на картината.

Рюъл я изгледа с присвити очи.

— Така ли? А щом не е така, как е тогава?

— Грубо и бързо — каза тя рязко.

Той се разсмя.

— Грубо? Не бих могъл да го отрека. Ти би трябвало…

— Не желая да говоря за това!

— Защо не? Намирам нашата дискусия за страшно вълнуваща. Разкажи ми още нещо.

— Вие ми се присмивате.

— Може би твоят личен опит е твърде оскъден.

— Лъжете се! — отвърна тя разпалено. — Прекарах първите дванадесет години от живота си в бордей. Зная всичко за… — Тя млъкна и се завъртя на токовете си. — До гуша ми е дошло от тази гадост!

— В бордей? — Гласът му прозвуча толкова променено, че тя го погледна през рамо. На лицето му нямаше и помен от подигравка. Изглеждаше целият напрегнат, като котка, която се готви да скочи. — Райли от там ли те прибра?

— Да.

— Изглежда, че съм го преценил погрешно. Не би ми хрумнало, че си пада по деца… Сега вече наистина не мога да го понасям.

— Не беше това! Аз трябва да се връщам в бунгалото.

— Да-а, точно така! Ти не бива да закъсняваш… — Кадифеният му тон само увеличи осезаемото напрежение, очите му святкаха срещу нея изпод полуспуснатите клепачи. — Добрият Патрик сигурно ще полудее, ако го накараш да чака дори само миг…

— Престанете! — Джейн застана пред него, свила ръце в юмруци. — Патрик може да не е винаги трезвен, но никога не се подиграва на хората, никога няма да наскърби съзнателно някого. Той не е… Патрик не е жесток като вас! — Тя се обърна и рязко дръпна вратата.

— По дяволите! — Рюъл с един скок се намери до нея и посегна да задържи ръката й. Джейн се опита да се освободи.

— Пуснете ме! Дяволите ви взели!

Той моментално я пусна и вдигна ръце.

— Няма да ви докосна! Може ли само да кажа нещо?

Тя го измери с блеснали от гняв очи.

— Бих искал да се извиня… — Той сви вежди. — Но явно не ме бива много в тия работи. Можеш ли да ми простиш?

Джейн почувства как гневът й се изпарява.

— Какъв странен човек сте все пак!

— Несъмнено. — Той отстъпи назад, за да й направи път. — Тръгвай. В момента съм доста объркан. Най-добре е да не си близо до мене сега. Ще се видим утре сутринта.

— Ще има ли някакъв смисъл, ако предложа… да не идвате повече на обекта? — заекна тя.

— Никакъв смисъл! — Той дори не я удостои с поглед, мина край нея и слезе по стъпалата на вагона. — Вече е твърде късно за това. Трябва да доведем нещата до край.

— Кои неща?

— Мислех, че зная кои — каза той грубо. — Ала сега вече не съм сигурен дали зная.

Той се метна на коня и препусна към града.

— Защо трябваше още влязъл — невлязъл от вратата да изгълташ една след друга три чаши уиски? — попита кротко Йън.

— Жаден съм. — Рюъл се засмя, без изобщо да се засегне. — А и скочът е отличен. Ще се съгласиш с мене, че трябва да възхвалим всичко, което има и най-малка връзка с Гленкларън. — Той се облегна назад в креслото. — Старият славен Гленкларън! Кажи, имаш ли новини от Маги?

— Знаеш, че нямам.

Рюъл вдигна чаша до устните си.

— Като покорна щерка тя сигурно продължава да се грижи за своя баща. Старият Макдоналд ще превърне живота й в ад!

— И аз мисля така.

— Не си ли се изкушавал от мисълта да помогнеш на тоя стар хитрец да се представи пред бога?

— Много често.

— Е, и?

— Това е смъртен грях. Ще почакаме.

— Да го сторя ли аз вместо тебе?

Йън се ококори:

— С тези работи шега не бива!

— Така ли? — Рюъл сам се запита дали прави това предложение само за да шокира Йън, или го мисли сериозно. Беше пропит от желание да буйства, а издевателствата, на които старият скандалджия Макдоналд подлагаше дъщеря си като че му е робиня, изглеждаха на Рюъл по-голямо престъпление, отколкото смъртният грях, за който говореше брат му. — Откъде знаеш, че се шегувам?

— Познавам си те.

— Познавал си ме някога.

— Сега говориш не ти, а алкохолът, който погълна. — Йън сви рамене. — Така че престани да говориш безсмислици.

— Както заповядате! — Рюъл отпи още една голяма глътка. — Обади ми се, ако промениш становището си!

— Какво ти става днеска? Защо си такъв?

— Какъв?

— Див.

— В мене говори звярът.

Йън поклати глава.

— Нещо си ядосан. Защо?

— Не съм…

Защо да отрича, след като Йън така или иначе няма да му повярва? Разчитал бе на това, че алкохолът ще притъпи острието на ревността, на гнева и на онова странно състрадание, което разбудиха у него думите на Джейн. Идва му… да удуши някого! Но кого, за бога? Кого? Патрик? Картаук? Или мъжете, които бяха превърнали в кошмар детството на Джейн Барнаби? Ох, по дяволите! Рюъл си наля още уиски.

— Днес разгледах златната врата.

— И какво?

— Фантастично изображение на рая… Змията има лицето на Абдар.

— Какво? Сигурен ли си?

— Приликата е явна, въпреки че всичко уж е стилизирано.

— Какво каза принцът? Една изтънчена низост. — Йън се разсмя. — Май че полека-лека започвам да харесвам този Картаук. Човекът явно има чувство за хумор.

Същото бе почувствал и Рюъл.

— Махараджата сигурно не държи кой знае колко на сина си, щом е допуснал тази обидна форма на ирония.

Рюъл пристъпи към Йън.

— Утре ще докарат локомотива и Джейн каза, че махараджата ще присъства. Би могъл да идеш заедно с полковник Пикеринг на тържеството и да се опиташ той да те представи на махараджата.

— Отлична идея. Значи преустановяваш търсенето на Картаук?

— Не съм казал такова нещо. Но е разумно да се търсят и други възможни пътища. — Все още с чаша в ръка, той се запъти към вратата. — След всичко онова, което научих за художествените вкусове на махараджата, много се съмнявам, че между тебе и него може да има нещо общо.

— Голям ден за вас, предполагам?

Джейн се обърна. Малко встрани от нея стоеше Йън Макларън. Топлата му усмивка веднага подобри настроението й.

— Добър ден, лорд Макларън!

— Йън — поправи я той и пристъпи към нея. Високата му фигура й препречи гледката към шумното множество на поканените официални гости, изпълнили малката зала на гарата. — Какво сте се скрили тук вътре? Мислех, че ще сте вън на перона, че просто се къпете в лъчите на тържественото събитие и на господарското благоволение.

— Моята задача е да контролирам пренасянето на локомотива от кораба до тук. — Джейн погледна към Патрик, който стоеше на перона до махараджата и обясняваше нещо за блестящите месингови предни скари. — За тези работи Патрик е много по-подходящ от мене. Не сте ли довели и Рюъл?

— Не, той продължава да се трепе заради вас на строежа. Аз дойдох с полковник Пикеринг. — Йън кимна към един едър мъж с металносива коса и окичени с ордени гърди. — Познавате ли го?

— Не, но Патрик често ми е говорил за него. Полковникът много ни е помагал благодарение на влиянието си върху махараджата.

— На същото нещо разчита и Рюъл за днес, но ми се струва, че няма да имаме този късмет. — Йън се засмя добродушно. — Пренасянето на това чудовище до тук сигурно не е било лесна работа. Заслужавате награда. Елате с мене в бюфета, искам да ви почерпя чаша плодов сок.

— Не! — Джейн неволно отстъпи крачка назад. — Исках да кажа… Не съм жадна.

— При тази жега? Сигурно сте жадна. Хайде — Йън посегна да я хване за лакътя. — Елате, ние…

— Не! — Тя се отдръпна от него. — Казах ви, не ми се пие. — Ала Йън я изгледа толкова смаяно, че тя се видя принудена да добави по-меко: — Не разбирате ли, за бога! Моето място не е там. Всички ме гледат като някакво рядко животно. — Джейн вдигна упорито брадичка. — Не че това има някакво значение за мене!

Погледът му се спря на отпуснатата риза и работния панталон, с които бе облечена.

— Вие сте спретната и чиста. За мене ще е чест да мога да ви правя компания.

— Едната чистота не е достатъчна. Просто личи, че съм различна от тях. Тя се завъртя на токовете си. — Няма какво да си пилея времето тук. Имам работа. Довиждане, лорд Макларън.

— Иън — поправи я той отново. — Няма място за никакви формалности в случая. Та вие сте облечена в моята риза!

Джейн се погледна стресната:

— Съвсем забравих! Канех се да ви я върна. Съжалявам, лорд… — Погледът му я накара да млъкне и да се поправи: — … Йън. Утре ще занеса ризата на Рюъл и той ще ви я върне.

— Не е спешно.

Когато излязоха от гарата, той изравни крачката си с нея, като й проправяше с лекота път през навалицата. — Няма ли да ходите днес до строежа?

Джейн поклати глава.

— Късно става. Докато стигна до там, ще мръкне. Ще намина до склада да проверя дали са докарали и релсите.

— Тогава позволете ми да ви придружа. — Той направи гримаса: — Явно е, че в това стълпотворение така и така няма да стигна до махараджата.

— Не се нуждая от охрана. — Тя замълча. — А и не съм сигурна, че в момента Рюъл се е загрижил много-много за моята безопасност.

Йън я изгледа със сериозни очи:

— Мисля, че се заблуждавате. Аз съм сигурен, че за Рюъл вашата безопасност е първостепенна задача. Дори и ако той не го осъзнава.

— О, не съм срещала досега човек, който да е по-наясно с поведението си и с всичко, което върши — отвърна тя сухо.

— Животът се отнесе сурово с него. Понякога това продължава да го гнети и той не може да се види как изглежда отстрани.

— Но вие го виждате, нали?

— Да, винаги съм го виждал какъв е.

— И какъв е?

— Исполин — отвърна той простичко.

— Какво казахте?

— Той е един от героите на тази земя. Винаги съм смятал, че във всяко едно поколение светът си създава неколцина избраници — хора, които са пример за героизъм и саможертва. Хора, които имат и сила, и смелост да хванат живота за рогата и да го надвият. Рюъл е един от тези исполини. Само дето се противи и отказва да приеме тази участ.

Тази забележка разсмя Джейн.

— А вие? Вие също ли сте от тези избраници?

— Не, не, аз съм скучно обикновен. Влача се по земята, изпълнявам задълженията си и се мъча да бъда добър човек.

— Но това съвсем не е скучно! — възкликна тя мило.

— Много сте любезна! — Йън сбърчи нос. — Но аз наистина съм един скучен човек. Истинско чудо е, че Маргарет изобщо благоволи да ме забележи.

— Маргарет?

— Маргарет Макдоналд. Сгодени сме.

— Тогава би трябвало да знае, че е истинска щастливка.

— Не, в случая аз съм щастливецът. — Усмивката почти разхубави лицето му. — Всеки, който се запознае с Маргарет, моментално разбира какво забележително създание е тя. Казах на Рюъл, че вие ми приличате на нея.

— Аз? — Той видя смайването в очите й. — О, невъзможно е да съм като нея.

— Защо?

— Защото аз… — Джейн кимна към гарата. — Защото вие сте лорд, а Маргарет навярно прилича на онези дами там.

— По какво?

— Не зная… — Тя се замисли. — Рокли с дантели, рюшове около врата… Нежни ръце… Не е възможно тя да е като мене. Аз съм… друго.

Той гръмко се разсмя:

— Да, не казвам, че Маргарет е същата. Нали господ ни е създал различни? Но вие не бива да се срамувате от това, което сте!

— Да се срамувам? — Той не бе я разбрал. — Гордея се, че съм такава, каквато съм. Никоя от тези жени не може да върши онова, което върша аз. Не го могат и много мъже. Просто е по-разумно да не се натрапва човек там, където е нежелан, защото…

— Защото ще предизвика само жестокост и нетърпимост у тези хора? — довърши той предпазливо.

Тя рязко кимна.

— И вашата Маргарет би постъпила може би като тях.

— Лъжете се. Попитайте Рюъл. Винаги всички са го смятали за низвергнат, ала Маргарет го приема с открито сърце.

— А защо Рюъл… — Ох, не! Тя не желае да знае нищо повече за Рюъл! След като се разделиха снощи, цяла нощ се мята без сън. И без друго е завладял мислите й… Джейн се насили да се усмихне: — Тогава значи греша и вашата Маргарет е наистина такава, каквато твърдите.

Бяха стигнали до склада за материали. Джейн извади халката с ключовете си.

— Благодаря за компанията. Не бих искала да ви отнемам повече време. Сигурно искате да се върнете на тържеството.

— Беше удоволствие за мене. Намирам, че това ваше „друга“ е много по-интересно от това да бъдете „същата като останалите“.

Джейн почувства топлотата му, в гласа му нямаше и следа от подигравка. Колко се различава той от Рюъл, при който трябва да си непрекъснато нащрек, във всяка думичка те дебнат скрит смисъл и ирония…

— Показвате странен вкус! — Тя отключи портала. — Уверявам ви…

— Складовете винаги ли се заключват?

— Разбира се.

— Защо това? — попита Иън любопитно. — Би могло да се предполага, че никой няма да посмее да открадне от материалите за строежа на махараджата…

Джейн бързо отклони погледа си.

— Свикнала съм още от Англия да държа всичко под ключ.

— Разбирам. — Той направи лек поклон. — Сигурно съхранявате всичко в отличен порядък. Маргарет също умее да пази своето.

Джейн го дари с колеблива усмивка, бутна вратата и влезе в склада.

— Прав си, не я бива да лъже — каза Йън замислено.

Рюъл обърна гръб на умивалника и го погледна.

— Стана ли нещо днес на гарата?

— Не бих казал…

— Йън? Тебе питам!

— Тя се чувства много самотна.

— Ние всички се чувстваме самотни.

— Смята, че е различна от другите жени.

— Тя е различна.

— Не, аз мисля, че хората са я наранили…

— И няма ли да ми кажеш най-после какво е станало?

Йън остана мълчалив известно време и най-после каза:

— Складът за строителни материали. Държи го винаги заключен. Но мисля, че го прави не защото се бои от кражби.

— Искаш да кажеш, че Картаук…

— Не съм казал такова нещо. Но й стана някак неприятно като я попитах защо заключва. — Иън се намръщи. — Всъщност нямах намерение да ти казвам. Сега имам чувството, че съм я предал.

Рюъл присви замислено очи.

— Картаук не може да е там. Би било твърде рисковано. Всеки ден се изписват нови релси и материали.

— Може. — Йън изглеждаше облекчен. — Сигурно съм се излъгал.

— Най-вероятно. Но ти дръж под око склада още някой и друг ден, та да сме сигурни.

— Тази работа ми е твърде противна, Рюъл.

— Зная. — Рюъл се засмя. — Боиш се, че ще погубиш душата си.

Йън поклати глава.

— Боя се, че ще наскърбя момичето.

Усмивката на Рюъл угасна.

— С нищо няма да й навредим. Само ще открием Картаук.

— Може именно с това да я нараним.

— Тръгвай сега! — Рюъл съблече ризата си. — Трябва да спим.

— Добре — изпъшка Йън, — ще наблюдавам склада, но много искам да вярвам, че съм се заблудил. — Той се запъти към вратата. — А вярвам, че и на тебе ти се иска да е така.

— Глупости говориш.

Йън излезе, все още усмихнат. Рюъл го проследи с поглед и изтърси една груба ругатня. Няма да вземе сега заради някакви си смешни угризения на съвестта да се откаже да търси Картаук, нито пък ще се поколебае да вземе от Джейн Барнаби онова, което иска. Милостиви боже! Ако имаше поне капчица разум, още вчера във вагона щеше да утоли жаждата си! Не може да продължава така! При всяка среща с Джейн желанието му лумваше все по-силно, все по-болезнено.

Защо да не вземе онова, което желае? Не е светец като Йън, я! Писна му, по дяволите, само да чака и да губи време!

— Какво стана с релсите? — попита Джейн щом Патрик влезе.

— Струва ми се, че махараджата остана очарован — Патрик повлече стъпка към бюфета и си наля за пиене. — Тия месингови фарове му взеха акъла.

— Релсите, Патрик! Релсите трябваше да бъдат доставени с локомотива. Какво е станало?

— Трябваше да отложа доставката. Банката още не е одобрила новия кредит. — Той отпи голяма глътка. — Господи, каква топлина беше днес навън!

— Релсите са необходими.

— Ще дойдат. До три дни. Погрижил съм се за всичко.

— Страхувах се, че банката няма да ни отпусне още кредит.

Той я погледна мрачно:

— Казах ти вече, имам грижата за всичко. Я сега виж дали Зула, тази повлекана, е благоволила да сготви нещо за вечеря.

Той явно искаше да пресече въпросите й, но Джейн не се предаде толкова лесно.

— Най-късно след седмица ще стигнем до Ланпур. Не мога без тия релси.

— Ще ги имаш. — Патрик се отпусна в едно кресло и затвори очи: — Имай ми вяра.

Нима й остава друг избор? Трябваше да му повярва, макар и със свито сърце.

— Ще кажа на Зула да поднася. — Джейн се обърна и го остави сам.

Боже господи! Понякога си мислеше, че просто не може да продължава повече така. Уморила се бе да воюва непрекъснато с Патрик и махараджата. А ето сега и Рюъл Макларън се бе появил, още един постоянен дразнител… Джейн бързо отпъди мисълта за Рюъл. Като че си няма други ядове, та да мисли сега и за погледа, с който той бе разглеждал онази проклета картина…

На следващата сутрин на обекта тя усети някаква странна промяна у него. У Рюъл нямаше и следи от онази разпасаност, която бе проявил в салон — вагона на махараджата.

Чак в края на деня, когато отиваха към конете си, той я заговори:

— Цял ден си нещо нервна. Можеш ли да ми кажеш защо?

— Не съм нервна. Не мога да вдигна глава от работа. Вие може да намирате време да се отдавате на настроенията си, но за мене тази железница е всичко друго, не и шега.

— Престани да се заяждаш и кажи какво се е случило! Може би ще мога да ти помогна.

— Не можете да ми помогнете.

— Кой знае? Обикновено намирам нужния отговор на всички въпроси.

Джейн се извърна светкавично към него и каза разпалено:

— Можете ли да задържите мусона да не настъпи след една седмица? Можете ли да ми намерите стотина работници, готови да работят без пари? Можете ли да спрете махараджата с неговите настоявания да приключваме час по-скоро? Можете ли…

— Не, не мога да направя нито едно от тези неща — прекъсна я той. — Но и ти не можеш. Защо не се примириш с това и не кажеш най-сетне на махараджата, че железницата няма да може да стане в уречения срок?

— Защото ще ни спре плащането, дявол го взел! — Тя се усмихна горчиво. — Ако остане недоволен, той може да ни съсипе.

— Договор нямате ли?

Тя кимна:

— Имаме. Ама в Казанпур договорите не важат. Не можем да изискваме от махараджата да го съблюдава.

— А защо тогава сте приели поръчката?

— Патрик мислеше, че… — Джейн отвърза кобилата си и я възседна. — Защо ли изобщо ви отговарям?! Вие не се интересувате от моите проблеми. Не разбирам защо си правите труда да идвате всеки ден на обекта.

— Наистина ли искаш да знаеш откъде толкова всеотдайност?

— И аз все се питам.

— Ами ето една причина. — Той я погледна някак странно и продължи: — Искам да изпробваме позата от картината в салон — вагона.

Погледът й стрелна лицето му. То бе толкова безизразно, гласът му бе толкова равнодушен, че тя реши, че не е чула добре.

— Какво?

— Да, през последните дни това се превърна направо в някаква натрапчива идея. Непрекъснато мисля за това. Как ще те накарам да застанеш на колене, опряла ръце напред… Как ще обхвана гърдите ти… Как ще проникна бавно в тебе, как ще ме поемеш… — Гласът му се превърна в дрезгав, страстен шепот. — Как ще започна съвсем нежно, нежно, а след това ще те сграбча… Ще потъна в тебе… Как ще те накарам да викаш, да виеш… Как…

— Престанете! Не желая да слушам! — пресече го тя. — Вървете у Забри, ако ви се ще жена!

— Не искам жена. Искам тебе!

— За онова, което искате, всички са еднакви.

— И аз винаги съм смятал така. Сега съм на друго мнение.

— Можете пак да го промените. Аз… аз не желая подобни неща.

— Мога да те накарам да пожелаеш. Мисля, че у Забри ти видя, че си подхождаме двамата. — Рюъл се взря в лицето й. — Може би прекалено добре. Уплаших ли те?

— Вие ли? — Тя се опита да вложи в гласа си цялото си презрение. — Никога не ме е било страх от вас.

— Може би не точно страх, не обикновен страх… Но и ти не си обикновена жена. Ти държиш на своята самостоятелност. Не се ли боиш, че може да не успееш да ме покориш?

— Това, от което не се боя, е да ви помоля да си вървите! Не биваше да позволя да идвате на работа с мене.

— Да, но защо позволи?

— Бяхте ми забавен.

Да имаш Рюъл до себе си бе повече от забавно. Също като че ли гледаш, затаил дъх, в блещукащите дълбочини на кристална сфера и следиш прехласнато каква ли нова картина ще се разкрие пред очите ти… Само че вълнението, което той събуждаше у нея, бе непоносимо силно, а увлечението й — направо гибелно.

— Няма да разреша да се възползвате от мене, Рюъл!

— О, не! Ще го направиш. И двамата ще се възползваме един от друг, ще се наслаждаваме страстно на всяка минута… — Той видя, че тя се готви да протестира и вдигна ръка да я спре. — Когато най-сетне бъдем заедно, вече за никъде няма да бързаш, Джейн! Ще забравиш при мене думичката „бързо“.

Тези естествени, неподправени думи извикаха в съзнанието й образа на Рюъл, излегнал се гол на леглото у Забри.

Джейн усети някакво стягане в гърдите си, не можеше да си поеме дъх.

— Проклятие! — за миг студенината му изчезна, очите му засвяткаха. — И няма да се оставя да ме принудиш да те насилвам! Не съм от мъжете, които знаеш от бордеите, където си израснала. Нито съм някакъв клиент, който чака в полутъмната стаичка да вземе набързо онова, за което е платил и да изчезне. Аз съм Рюъл Макларън! Тепърва ще разбереш какво означава това, ще го научаваш през всяка прекарана с мене минута…

… В съзнанието й изплува нов спомен. Потъмнелите от загара мускулести крака, стройното силно тяло…

Джейн усети предателската червенина го бузите си.

— Не желая да говорим за това!

— Добре, да прекратим този разговор. — Той гледаше някъде далеч пред себе си, думите му дойдоха зли и отсечени: — Но ще мисля за това, а и ти също. Ще разбереш, че те желая до болка. Ще знаеш, че при всеки удар по болта ще мисля за тебе, само за тебе… Ще си представям, че прониквам в тебе. — Гласът му стана глух. — И знай, че ще удрям с всичка сила, Джейн Барнаби! Защото искам да потъна целия в тебе. Целия! — Рюъл пришпори коня си така силно, че животното подскочи и се впусна в галоп, като остави Джейн далеч назад.

Болтът се впи навътре в траверсата.

Джейн усети, че цялата трепери.

„Това са само вибрациите от удара на чука!“ — опитваше се да се убеди тя. Случвало й се бе безброй пъти досега, толкова често, че вече не обръщаше внимание на вибрациите. Но сега ги забеляза! Господи! Гърдите й се наляха и изпънаха широката риза. Връхчетата им я боляха от допира с плата.

Рюъл отново замахна с чука. На слънцето мускулите на ръцете му изглеждаха като от злато.

Болтът се заби още по-навътре… Какви глупости бе наговорил той! Джейн почувства, че целият й корем се свива. Нещо ставаше с нея. Изгаряше в огън, кръвта блъскаше в ушите й. От слънцето трябва да е…

Тя откъсна очи от Рюъл и тръгна към разносвача на вода. Той понечи да й подаде черпака, но тя само поклати глава и протегна шепи. Обля със студена вода лицето, главата и шията си. Да, така вече е по-добре… Точно така. От слънцето е, а не от Рюъл. Тази непоносима горещина…

Не е от Рюъл.

Той бе прекъснал работата си и стоеше изправен, разкрачил крака, стиснал с две ръце чука, вперил поглед в шията й. Чак сега Джейн усети, че по шията й се стичат капки вода и пълзят надолу в деколтето.

Студени капки върху жарка плът. Погледът на сините очи я пронизваше.

Водната струйка се стече до корема й, задържа се на пъпа, на ризата се образува тъмно петно. Рюъл навлажни с език долната си устна. Побиха я тръпки. Той я гледаше предизвикателно и нарочно плъзна бавно поглед към долната част на тялото си.

Панталонът му е изпънат до скъсване.

Ново замахване с чука.

Болтът се впива в дървото.

— Вчера не ме изчака — каза той с укор. — Как мога да те охранявам, след като ми бягаш!

— Колко пъти да ви повтарям, че не се нуждая от пазач? — Джейн продължи да крачи, без да вдига очи от траверсите по моста. — И не съм ви бягала.

Тя усети погледа му върху себе си.

— Защо се съпротивляваш? По-лесно ще е ако ми позволиш… да те взема.

— Млъкнете! — избухна тя.

— Ще ти бъде хубаво… — Гласът му стана дрезгав. — Бог вижда, че имаме нужда един от друг. Ще полудея за тебе.

Тя така ускори крачка, че по-скоро тичаше, отколкото вървеше. Препъна се в една траверса и политна.

— Внимавай, по дяволите! — извика той. — Да не искаш да се намериш в пропастта!

— Не, разбира се. Това ще осуети вашите планове. За какво ви е саката жена.

Един поглед през рамо й показа, че той си върви най-спокойно по моста, увиснал над каньона и изобщо не се опитва да я догони. Джейн бързо оседла кобилата си.

— Ще кажа на Робинсън утре да не ви допуска до обекта.

— Не, нищо няма да му кажеш. Защото тогава вече ще се ядосам и ще си останеш без надзирател. — Той се усмихна. — Казвал ли съм ти колко зъл ставам, като ме ядосат?

„Изцъклените очи на онзи слуга… В тъмната уличка зад дома на Забри…“

— Ти сама трябва да решиш — каза той тихо. — Толкова е просто! Защо усложняваш всичко?

Слънцето играеше в светлите кичури на косата му и те блестяха. Когато тръгна към нея, целият бе сякаш окъпан в светлина. Джейн го гледаше, неспособна да откъсне очи от него.

— Не!

Най-сетне отмести погледа си, метна се на кобилата и я пришпори. Бедилайа препусна в галоп и изчезна с ездачката си.

— Джейн идва днес в склада — каза Йън.

Рюъл наостри уши:

— Сигурен ли си?

— Абсолютно. Донесе някаква торба и след това си тръгна без нея. Два часа по-късно дойде някаква дебела индуска с бяло фередже и отнесе торбата. Но на пазара я изгубих от очи.

Рюъл се замисли. Може би е била Зула, готвачката на Джейн?

— Да продължавам ли да наблюдавам склада?

Рюъл явно се колебаеше.

— Сега вече не. Научихме онова, което искахме да узнаем. За останалото трябва време.

— Какво става с тебе?! Обикновено си толкова нетърпелив…

Нетърпелив? Господи, та той целият е едно напрежение, един вулкан, който заплашва да изригне всеки момент. Ала нетърпението му няма нищо общо с Картаук.

Глава пета

Само след два дни, призори, плиснаха щедрите дъждове на мусона. Сякаш някой с един замах бе отворил всички шлюзове на небето.

„И дъждовете са като всичко друго в тази прокълната страна — помисли си Джейн. — Тежки, топли и стихийни…“ През първите часове бушуващата стихия й бе като добре дошла — за първи път от много дни наред Джейн успя да забрави присъствието на Рюъл и да се съсредоточи изцяло върху работата си в борба с поройния дъжд.

Около обяд водата от двете страни на железопътната линия течеше вече като река и човек се подхлъзваше на всяка крачка. Към три часа дъждът стана толкова силен, че работилите не можеха да видят къде бият с чуковете си. В четири часа Джейн обяви прекратяване на работата, но напомни на всички, че трябва да се явят навреме на другата сутрин.

— Крайно време беше! — изръмжа Рюъл и хвърли чука си в покритата с брезент ръчна количка до коловоза. — Мислех си вече, че ще чакаш, докато се издавим в тая кал.

— Не идвайте, щом не ви харесва — каза бързо тя. — Никой не ви е молил да оставате. Не ще позволя дъждът да ни попречи. Остават ни още петнадесет мили до съединяването с насрещния участък и ще работим всеки ден, всеки ден и по толкова, докато изпълним нормата за деня.

— Или докато всички изпукаме — допълни Рюъл важно и я погледна с насмешка. Дъждът се стичаше от периферията на шапката му и се изливаше върху лицето му. — Погледни се! Едва се държиш на краката си.

— Нищо ми няма. Вие сте този, който се оплаква. — Тя тръгна към моста, прехвърлен над пропастта.

— Няма да се отървеш толкова лесно от мене. Е, не мога да кажа, че това гадно време ми харесва, но ще му свикна.

Крачейки по моста, Джейн чувстваше погледа му в гърба си. Реката под нея не бе вече онази окаяна тъничка вадичка. Мощен порой търкаляше долу калните си води, ускорил течението си към долината. Слава тебе, господи! Колоните се държаха отлично. Да, точно така! Сега трябва да мислиш за линията. Забрави образа на Рюъл, застанал там в калта, с мократа си прилепнала риза, под която се очертаваше твърдата маса на мускулите му.

— Защо не изчакаш да мине мусонът? — попита тихо Рюъл. — Докато плискат дъждовете, няма да направиш много нещо.

— Ща направим толкова, колкото можем. — Джейн се поскри, приведена под гъстите листа на банановите дървета и вдигна седлото на Бедилайа. — Махараджата не признава забавяне поради лошото време. А това означава, че не бива да се съобразяваме с времето.

— Голям симпатяга, няма що. Просто изгарям от нетърпение да се запозная с него.

— Добре, но аз не мога да ви бъда полезна в случая.

Какво става?! Защо той е застанал там и я гледа така? Пръстите й едва успяха да затегнат коланите на седлото.

— Така че ако това е причината да оставате при нас, по-добре се откажете…

— Не, не е това, което ме задържа тук. Знаеш истинската причина.

— Не мога да си обясня защо…

— Достатъчно е да ме погледнеш и ще си обясниш!

— Не искам да ви гледам. Защо трябва да… — Погледът й срещна неговия и тя затвори очи. — Не! — каза тя неволно.

Въпреки това Рюъл просто изникна пред нея, мокър, с полепнали по него дрехи, с напрегнати мускули и пронизващ поглед.

— Да! — каза той с нейния тон. — Време е, Джейн! Ти нито можеш, нито искаш да се бориш повече срещу мене. — Гласът му бе тих, настойчив. — Ти си изтощена и уморена, но аз мога да ти помогна да забравиш всичко това. Когато искаш нещо, вземи го! А ако не ти хареса, никога няма да ти досаждам повече.

О, тя знае, че той ще направи всичко, само и само да й хареса! Но тя не е някаква безпомощна глупачка. Достатъчно силна е да му се противопостави… Ако пожелае.

Ако пожелае? За първи път тя си призна, че се колебае. И изведнъж изпита безкрайно облекчение — то я връхлетя като внезапно извила се буря. Той има право! Уморена е да се бори срещу него. Защо да не се подчини на волята му? Един-единствен път само… Тогава вече при него досадата ще си каже думата — нали така става винаги, след като мъжете задоволят страстта си? Тогава вече ще може да приключи с Рюъл веднъж завинаги…

Той посегна да разкопчае ризата й.

Очите й се разшириха от вълнение.

— Шшт! — Лицето му бе съвсем близо до нейното. Пръстите му умело се справяха с копчетата. — Искам само да те видя. У Забри не можах, ала днес може би ще си по-великодушна. — Той разгърна ризата и я погледна. — О, да! Не великодушна, а великолепна! — Рюъл се наведе над нея, дъхът му опари кожата на гърдите й, пъпките им се свиха. — А сега ме остави да…

Тя изкрещя и го отблъсна силно, неспособна да издържи на тръпките, които пронизаха като ток тялото й, когато той впи устни в зърното на гърдата й.

Ръката му се плъзна под колана на панталона надолу между краката й, настойчива, търсеща, ненаситна.

— Разкрачи се! Така… Още! Ето така…

Виеше й се свят. Краката й се подкосяваха. Джейн отметна глава и от гърлото й се изтръгна див, странен вик.

„Колко е красив!“ — помисли си тя замаяна. Никога, никога не бе виждала досега нещо по-красиво от лицето на Рюъл в този момент. Пламенно, с искрящи очи…

— Не тук на дъжда! — Ръката му я пусна и той закопча ризата й. — Ела да идем някъде! — Рюъл я качи на коня, после бързо сложи седлото на Нугет и го възседна. — И, за бога, моля те не променяй настроението си!

Джейн вече не бе сигурна дали изобщо може да промени нещо. Чувстваше се объркана, изпразнена от съдържание като някакво животно, което може да реагира само на докосване.

— Само още малко! — подвикна той, обзет от нетърпение. — И с един удар подкара бързо коня си. — Потрай, мила!

Да потрае?!

Джейн беше като замаяна. Следваше машинално дирята, оставена от Рюъл.

Дъждът продължаваше да плиска, но не носеше прохлада. Струваше й се, че никога вече няма да може да се разхлади…

— Къде отиваме?

— На гарата. — Той пришпори коня си и ускори ход. — Там е най-близо.

Тя го последва, останала без воля.

Когато спряха конете пред перона, Джейн трепереше като в треска.

— Побързай! — каза той, докато я сваляше от коня. — Къде са ключовете?

Луксозният вагон на махараджата. Той искаше ключовете от салон — вагона! Тя зарови като в сън из джобовете на прогизналия от дъжда панталон, докато Рюъл нетърпеливо я теглеше за ръка по перона към вагоните на махараджата. Той грабна ключа, отключи златната врата и я притегли вътре. Вратата се хлопна с трясък зад тях.

Във вагона бе полутъмно. През прозореца се процеждаше слаба светлина, сивкава и студена — завесата на дъжда премрежваше прозореца и ги скриваше от света.

— Побързай! — Рюъл свали ризата си и я пусна на килима. — Чуй ме сега! Обещах ти, че няма да правя нищо прибързано с тебе и че няма да съм като другите. Трудно ще ми е, но ще се опитам… — Той се обърна и видя, че тя не е помръднала от мястото си. — Защо не се съблечеш?

Тя като че наистина бе закована на едно място. Все още усещаше нещо като болка, все още гореше в треска. Гледаше го с някакъв неизразим поглед. Никога досега не бе срещала човек, който да я вълнува толкова силно, човек с такъв заряд от жизненост и пламенна страст. От него струеше желание и зов. В перления сумрак от него се излъчваше някакво сияние, като че самата му страст гореше с пламъка на хиляди свещи.

— Само не казвай, че си променила намеренията си! Не бих могъл… — Той пристъпи и отново посегна към ризата й. Гласът му бе мек като кадифе, разтапящ: — Изплаших ли те? Обещавам ти, че ще ме харесаш. Просто трябва да го направим този първи път. Ще удържа думата си, да знаеш…

Тъмната му коса бе толкова мокра, че не се виждаха вече светлите кичури. Той съблече мократа й риза и я захвърли на пода, след това бавно се наведе и сложи топлите си устни на заобленото й рамо.

Побиха я тръпки. Това докосване бе по-малко интимно от първото, но някак си по-предизвикателно и още по-непоносимо!

— Изгарям от желание, всичко ме боли чак! Мисля, че няма да мога да се сдържам… — Той се засмя дрезгаво, когато съзря ръцете си: — Мили боже, погледни само как треперя! Сега вече съм в твоите ръце! Да ме духнеш, ще падна. Прави с мен каквото искаш.

Това признание за слабостта му строши леда. И нейните ръце трепереха, когато посегна да развърже колана си. Чувстваше се слаба и безпомощна, сърцето й биеше ускорено с ритъма на дъжда, който барабанеше по ламаринения покрив.

Ах, колко хубаво би било да усети отново ръцете му около тялото си! Да свали тия дрехи, да се освободи от всичко, което му пречи да я докосне!

— Така вече е добре! — Гласът му бе топъл и окуражаващ. Той седна на дивана и изу ботушите си. — Знаеш колко го искаме и двамата.

Гореща вълна я обля, тя потръпна така, сякаш ръката му бе все още там, между краката й, взимаща настойчиво своето.

Рюъл забеляза потръпването й:

— Ела тук!

Тя тръгна послушно към него. Мислеше само колко дебел и пухкав е килимът под босите й крака.

Застана пред Рюъл. Той посегна отново и топлите му пръсти сграбчиха коприната между бедрата й.

Трепет… Блаженство… Жажда…

— Нали ме искаш? — Пръстите му, настойчиви и умели, сякаш втриваха в нея безумно желание.

— Да, Рюъл!

Той я натисна бавно назад, да легне на дивана.

— Ето ме! Приеми ме! — простена той. Гласът му бе хрипкав и несвой.

Джейн се бореше да си поеме въздух, покорена от силата му.

— Не се затваряй! Няма да ти причиня болка. Остави ме да те взема!

— Не се затварям… — каза тя.

Да се „затваря“? Та тя жадува да я обладае, да го поеме в себе си, да го посрещне и да му отговори!

Бедрата му се стегнаха в мощен тласък. Тя за малко не изпищя. Прехапа долната си устна и сви лице от болка.

— Недей! — ахна тя, когато той надвеси лице над нейното.

Очите му горяха.

— Не мога, Джейн! Не искай от мене сега… да престана. Не искай това сега, по дяволите! Късно е…

Болката й премина и остави след себе си само палеща нужда. Напрежение, което жадува удовлетворение.

— Зная…

— Нищо не знаеш! — каза той нервно. — Хубаво би било да знаеш малко повече. — Той пое въздух и потрепери. — Боже! Убиваш ме!

Рюъл се отдръпна от нея и опита отново — сега по-нежно, търпеливо, сдържан и овладян.

— Рюъл…

— Спокойно! — процеди той и скръцна със зъби. — Сега трябва да мисля… Как да го направя… Или как — той се засмя — да не го направя. Добре ли си?

— Да.

Не можеше да диша, гледаше го, задъхана, право в очите. Той не я виждаше, взрян в себе си, с устни, натежали от чувственост, съсредоточен.

— Така… Добре е, нали?

Но не можеше повече да се сдържа. Цялото му тяло сякаш избухна, разтърсвано от мощни тласъци, все по-силни, все по-бързи.

Пръстите й се впиха в раменете му, за да се притисне още по-силно о него. Господи! Какво става с нея?! Беше се превърнала в част от него, сляла се с него тялом и духом. Следваше всяко негово движение. Запленена и покорна, отдадена на блаженството…

Тя ли изкрещя така? Този въпрос изплува бавно в съзнанието й през пелената от изтощение и умора, която изведнъж я натисна. Вече сама не знаеше какво става, беше като упоена.

Мъжът върху нея изведнъж застина неподвижно, надигна глава с израз на неописуемо блаженство и след това се отпусна тежко върху нея, с няколко мощни, конвулсивни потръпвания на цялото му тяло.

„Беда!“ Думата раздра като с нож мъглата от вялост и изтощение. Не биваше! Трябваше да му се противопостави! Той е прекалено силен… Той е… Застрашително мощен.

Джейн усети как той полекичка се отдръпна от нея, изправи се и отиде към другия край на вагона.

— Къде отиваш? — промълви тя.

Чувстваше се толкова изтощена, като че я е блъскал пороят, бучащ сега в долината на Сикор.

— Ще запаля огън… — Той коленичи до тумбестата кахлена печка и отвори вратичката.

— Студено ли ти е? — учуди се тя. Самата тя никога не се бе чувствала по-стоплена, по-разгорещена.

— Не. — Той запали огъня и затвори вратичката на печката. — Но ако останем по-дълго, не бих искал да се простудиш. — Той се изправи и се приближи към нея. — Как си? Причиних ли ти болка?

— Малко. — Тя седна в леглото и отметна косите, нападали върху лицето й. — Беше повече, отколкото очаквах.

— И ти беше повече, отколкото очаквах. — Той посегна към кувертюрата на дивана и я зави с нея. — И точно това никак не ми харесва.

Горчивината в гласа му прогони в миг мъглата в съзнанието й.

— Ти си недоволен?

— Не е това. — Рюъл се отпусна върху килима, сключил пръсти около сгънатите си колене. — Само допълнителни усложнения. Не бях помислил, че ще се окажеш девствена. Точно това не ми харесва. Не искам да поемам отговорност.

Прониза я остра болка и я запокити безпощадно обратно в действителността.

— Ти не носиш никаква отговорност — каза тя, дишайки на пресекулки. — Никой не ме е принуждавал да дойда. Аз сама го реших.

— Сама, друг път! — каза той грубо. — Аз те съблазних. Желаех те и те преследвах…

— Така е… — Сега вече не й беше толкова топло. Тя се зави по-плътно. — И съм убедена, че го направи много умело. Ала аз съм тази, която допусна това. А ето че всичко свърши! Сега… сега ще е най-добре да се прибирам.

— При твоя Патрик, в бунгалото! — избухна ядно Рюъл. — Знаеш ли, че се бях наканил да се срещна с Патрик и че за малко не го направих? Не можех място да си намеря! Само като си помислех, че си пада по малки момичета, идеше ми да го разкъсам, а то…

Сигурно е било така.

Рюъл седеше неподвижно като статуя на гол гладиатор, но в тази неподвижност бушуваше потисната ярост, която сякаш наелектризираше всичко наоколо.

— Между Патрик и мен никога не е имало такова нещо.

— Явно. Но защо ти допусна… да се стигне до там между нас двамата с тебе?

— Мислех, че ако те оставя да… задоволиш желанието си… Обикновено мъжете след това изчезват, обикновено за тях случаят е приключен.

— Така значи! — Рюъл я изгледа сърдито. — И няма ли да ми кажеш защо нарочно ме тласна в заблуждение?

— Не съм те заблуждавала. Личният ми живот изобщо не те засяга.

— Да, но сега вече ме позасяга! Какъв ти е Патрик Райли?

— Баща. — Джейн видя смаяния му поглед и бързо добави: — Няма доказателства. Той беше само един от клиентите на моята майка… Но аз зная, че ми е баща.

— А той знае ли?

— И той е от тези, които се страхуват от отговорност — каза Джейн простичко.

— Господи!

— Някой ден той ще признае, че е така — прошепна тя едва чуто. — Но не се бой! Не очаквам нищо нито от него, нито от тебе.

— Да, но дори хора като мене си имат свои закони на честта. Отнел съм ти нещо и трябва да те възмездя.

— Нищо не си ми отнел, поне нищо, което да има някаква стойност за мене. Не съм като жените от форта, дето смятат, че е истински позорна идеш под венчило озлочестена.

— Да, Йън вече ми каза, че ти си различна — подметна Рюъл саркастично. — Но се съмнявам, че бъдещият ти годеник би споделил твоето становище по въпроса.

— Най-вероятно е никога да не се омъжа… Глупаво е да водим този спор сега! — Джейн се огледа за дрехите си, разхвърляни по пода. — Би ли ми подал ризата?

— Не, най-напред ще ги накача около огъня, за да изсъхнат. — Той събра дрехите и ги отнесе до печката. — Не можеш да си тръгнеш, преди да сме се разбрали. И така, какво желаеш?

Пресвета богородице! Какъв упорит човек!

Изкушаваше се да му каже, че е искала да се отърве от онази странна болка в тялото си, която ставаше непоносима в негово присъствие…

— Нищо не ми дължиш — повтори тя. — Ти изобщо не слушаш какво ти казвам!

— Защото ме измъчват угризения на съвестта! Искам да ти кажа, че такива работи ми се случват съвсем рядко. — Той се обърна целия към нея. — Но в такава ситуация не съм изпадал никога. Първо, нося отговорност за това, че една жена бе наранена с нож. Второ, явявам се аз и я обезчестявам. Дори и за мене това май идва множко.

— Не съм невинна.

— Ти си невинна! Това, че си израснала в бардак, не значи, че си проститутка!

Тя за миг остана като вцепенена, сякаш думата я удари, но след това извика разпалено:

— Зная! Зная го! Аз никога няма да стана като нея.

— Като коя?

— Като… — Идваше й да си прехапе езика. — Майка ми.

— Проститутка ли беше?

— Да. Но не искам да говоря за това.

— А, не! Няма да се оставя пак да ме отклониш. Защо те плаши представата да станеш като майка си?

— Да живееш такъв живот… Истински кошмар! Нейното си беше същинско робство. Никога няма да робувам! На никого и за нищо! Няма да го допусна.

— Защо тогава ходиш у Забри, след като къщите на удоволствията ти са толкова омразни.

Джейн впи очи в килима.

— По работа. Трябваше да говоря нещо с нея.

— Нещо за железницата?

— Не.

— За Картаук?

Тя подскочи:

— Как научи за Картаук?

— Сега вече зная за него повече, отколкото преди един час. Ето, вече зная, че не ти е любовник.

— Разбира се, че не е! — Говореше приглушено, като че мислите й са някъде далече, въпреки че го гледаше с подозрение. — Какво си чул за него?

— У Абдар. — Рюъл видя как тя замръзна от ужас и побърза да добави: — Не ме гледай така! Ако аз представлявах някаква заплаха за тебе, не бих ти споменал нито за Картаук, нито за Абдар. Сега вече играта се промени. Ще трябва да търся друг начин, за да получа онова, което желая.

— А какво желаеш?

— Аудиенция при махараджата и нечие достатъчно силно влияние, за да го накарам да тръгне в желаната от мене посока. — Рюъл направи дълга пауза. — Абдар ми обеща това при условие, че му намеря Картаук и го предам в ръцете му.

— И ти възнамеряваш да го сториш? — прошепна Джейн.

— Още не бях решил. Това бе просто една възможност.

— Но заради тази смътна възможност ти се замесваш в ужасни неща. Как можеш! Абдар е истинско чудовище.

— Допусках такова нещо. Но защо се чудиш? Нали ние с тебе вече обсъдихме надлъж и нашир колко съм безскрупулен? Дай да си спестим по-нататъшните коментари за моите недостатъци.

Уплахата й бързо отстъпи място на несдържан гняв:

— И значи затова ме доведе тук? Значи Абдар те посъветва да ме…

— Не ставай вулгарна! Абдар няма нищо общо с това!

Изведнъж тя се сети нещо:

— И нищо общо със срещата ни при Забри, така ли? Мъжът, когото ти уби отзад в уличката, също няма нищо общо с твоите планове, така ли?

— Неприятно ми е да те разочаровам, но никога не убивам, ако нямам сериозни основания за това. — Рюъл се намръщи. — Неговата поява бе явно случайна, обаче посещението на Пахтал у Забри беше май нагласено… Къде тръгна?

— Отивам си. — Джейн отметна покривката и взе да облича мократа си риза. — При положение, разбира се, че не си оставил навън да ме причакат Пахтал или някой от неговите наемни убийци, за да ми попречи.

— Не ми говори нито за Пахтал, нито за Абдар! — каза той кратко. — За мене те са ликвидирани. Зная, че те засегнах, но, моля те, опитай се да погледнеш разумно на нещата!

Очите й го стрелнаха светкавично.

— Не си ме засегнал. Никога няма да позволя на мъже като теб или Абдар да ме наранят! — Джейн вдигна панталоните си и ги пристегна с колана. — Но разумът ми говори, че ще е страшно глупаво някога пак да ти се доверя.

— Та ти изобщо никога не си имала доверие в мене! Съгласи се да те обладая от чисто физическо желание, а не защото повярва в моята искреност! — Той вдигна властно ръка, за да спре възраженията й.

— Ала аз и не съм очаквал нещо друго. Би трябвало да не си с всичкия си, за да ми повярваш! Ето, сега вече се изяснихме и можем спокойно да си гледаме работата. Абдар търси Картаук. Ти пък искаш да му попречиш да се добере до него. Предполагам, че ще искаш да изведеш Картаук от Казанпур. Така ли е?

Тя не отговори.

— Добре тогава — Рюъл сви рамене. — Аз ще изведа твоя Картаук от Казанпур и ще намеря място, където да е в безопасност от Абдар. Така ставаме квит, уредени са всички дългове.

— Какво?

— Чу какво. — Рюъл също започна да се облича. — Боже милостиви! Просто не мога да повярвам как се забърках в тия работи!

— Ами ако аз не желая твоята помощ?

— Ще я получиш въпреки всичко! — сряза я той. — Плащам си борча и изчезвам!

— Колко благородно!

— Не съм благороден, но просто съм почтен. — Той сви устни. — Ако приемеш помощта ми, можем да изведем Картаук от Казанпур. Но отхвърлиш ли я, Абдар ще сметне, че съм се уплашил и съм си подвил опашката, така че ще нанесе спокойно следващия си удар. — Рюъл се засмя. — Не можеш да си позволиш толкова време за борба с Абдар, след като имаш да приключваш с твоята железница.

— По-добре да си позволя да пропилея време, отколкото да дам доверието си на човек, който може всеки миг да ме подведе.

— Няма да те подведа. Ще разбереш това, стига да погледнеш трезво и да ме видиш такъв, какъвто съм. Можеш ли да го направиш, Джейн?

Вси светии да са й на помощ! Този човек е наистина невъзможен! Бе завладял така тялото й, че тя се чувстваше като някаква наложница от харема на махараджата… Как е възможно да очаква от нея да мисли трезво, да се добере до една-едничка ясна мисъл всред този хаос от болка и ярост, в който я бе хвърлил!

— Не зная… — Джейн се усмихна измъчено. — Но за едно нещо имаш право: ти се погрижи да разбера точно какво представляваш.

Тя бързо излезе от вагона.

— Получих съобщение, че релсите пристигат утре. — Патрик се усмихна през масата към нея. — Точно навреме! Нали ти казах? Всичко върви като по часовник.

— Ще трябва да контролираш пренасянето им от дока до складовете. Аз не мога да мръдна от обекта. Днес не направихме и една миля.

Патрик кимна с разбиране.

— Да, мусонът… Клетото ми момиченце! Сърцето ми се сви, като те видях днес в какво състояние се върна в къщи.

Тя много добре знае какво е да ти се свива сърцето. И да те боли. Разкритията на Рюъл й бяха причинили такава болка точно в сърцето. Или това беше само реакция на нейната гордост?

— Утре може да тръгне по-бързо.

— Не е много вероятно.

Патрик отново напълни чашата си.

— Мислех си за онова, което ми каза… Че моето място е долу на обекта. Имаш право, Джейн! Постъпих като гаден егоист, но ще променим нещата.

— Ох, вече не е чак толкова необходимо — възрази тя глухо. — Почти приключваме.

— Да, и ти свърши цялата работа! — Той си сръбна от уискито. — Но тия отвратителни дъждове! Няма да позволя да се бъхтиш сега долу в тинята. Току виж вземеш пак да се разболееш. Дай ми само още един ден време да приберем релсите и аз поемам строежа. Ще можеш да си останеш малко в къщи и да се отдадеш на заслужена почивка.

Джейн вдигна бавно глава и го погледна. Звучеше така, като че говори сериозно… Но тя не бива да храни напразни надежди! Обещанията се сипеха лесно от устните му. А след това поведението му беше съвсем различно.

— Ще бъде голяма помощ, ако дойдеш — каза тя с подобаващата за случая предпазливост.

— Разбрахме се! — Той целият сияеше. — А след девет дни край на работата! И казваме сбогом и на Негово величество, тази надута торба с пари, и на проклетата му страна!

— Нямам нужда от почивка. Ако сме и двамата на обекта, работата ще върви по-бързо.

— Глупости! Сам поемам всичко! Ако непременно държиш да ми помогнеш, вземи да прегледаш още веднъж тези досадни сметки. Намери ги, в най-горното чекмедже са…

Вярата й в добрите му намерения започна да расте. В нея трепна надежда, че ако не й тежи бремето на строежа, ще има и време, и сили да изведе някак си Картаук от града.

— Сериозно ли говориш?

Само за миг по лицето му се мярна нещо като неувереност, но той бързо се наведе и хвана ръката на Джейн:

— Да! Бог ми е свидетел, че е крайно време да се погрижа за строежа. Понякога наистина се питам защо ме търпиш!

„Защото си мой баща!“ — така й се искаше да отговори. Нали все един ден той ще признае бащинството си. Само че тя трябва да се окаже достойна за това.

— Дадох ти обещание. — Тя вплете пръсти в неговите. — А виж, наистина ще е чудесно малко да си почина! Благодаря ти, Патрик.

Той изтегли ръка от нейната и посегна към чашата си.

— Апропо, щом говорим за почивка, най-добре ще е да вървиш да си лягаш! Докато аз поема работата, имаш да се бъхтиш още цял един ден.

— Да, прав си. — Джейн стана и се запъти към стаята си. — Лека нощ, Патрик!

Ето, най-сетне й се открива дългоочакваната възможност… Но как да изведе Картаук от Казанпур?

Рюъл…

Тя бързо отпъди тази мисъл, но името му продължи да се върти в главата й. Рюъл не само бе обещал да организира бягството, той каза, че ще намери някое убежище… Да беше само бягството, може би и сама щеше да се справи, но да подслони Картаук на сигурно място не беше по силите й… Рюъл е силен и умен, Рюъл може да мери сили с Абдар… Онова, което й предложи във вагона тогава бе разумно, а и звучеше честно. Освен това и брат му, един толкова порядъчен човек, също е убеден в почтеността на Рюъл…

Не, за бога! Тя не желае да се забърква отново с Рюъл Макларън! Трябва да се отърве от него! Откакто се разделиха, тя непрекъснато се упрекваше. Не само тялото й още я болеше, но и чувствата й пареха като прясна рана. Самата мисъл да го види отново я плашеше и я хвърляше в паника.

Страх? Смешно е да се страхува от него, особено след като е напълно наясно как безскрупулно я бе манипулирал. Точно така! Тя има не само тяло, но и разум! И ще се погрижи този разум да запази водещата си роля…

Два часа по-късно Рюъл побърза да отвори вратата на хотелската си стая — някой почука енергично. В рамките на вратата стоеше Джейн.

— Каква приятна изненада! Няма ли да влезеш?

— Не — каза тя хладно. — Дойдох само да ти кажа, че вдругиден Патрик поема обекта и ще имам вече време да направя нещо за Картаук. Ела утре на работа както винаги. Не бива да позволим Абдар да се усъмни в нещо.

Той стоеше, без да мръдне.

— Да не искаш да кажеш, че приемаш да ти помогна?

— Защо не? Ти сам каза, че рядко предлагаш помощта си.

— Правилно. Не се безпокой! Способен съм на сума най-егоистични постъпки, но на две неща можеш да разчиташ със сигурност: винаги мъстя за всяка нанесена обида и никога не престъпвам думата си.

— Да, и все пак знай, че ще те държа най-зорко под око! — Тя се обърна и тръгна към стълбището.

— Чакай! С какво дойде?

— Не е ли все едно? — отвърна тя нетърпеливо. — Дойдох пеша, защото не исках да изкарвам Бедилайа в това ужасно време.

Крайчеца на дрехата й изчезна зад първата площадка.

Рюъл се изкушаваше от мисълта да й предложи да я съпроводи, но знаеше, че ще му откаже. Тя му няма доверие и дори се страхува от него. Макар че никога няма да си признае това.

„О, страхът й е по-основателен, отколкото тя предполага!“ — помисли мрачно той. Самият той се бе надявал, че след онзи следобед страстното му желание ще се поуталожи, а стана точно обратното. Сега изпитваше още по-силна жажда. Изгуби ума и дума, като отвори вратата и я видя при себе си. А сега сигурно е вече долу на улицата и се е запътила към покрайнините на града…

През изминалите седмици Абдар и Пахтал не се мяркаха никакви. Но може ли някой да каже кога Абдар ще изгуби най-сетне търпение? Улиците сега са непрогледно тъмни, а в този проливен дъжд знае ли човек кой може да изскочи из храстите пред дюкянчетата?

Рюъл изруга, блъсна вратата и хукна по коридора. По дяволите! Откога у него това желание да спасява разни дамички? Та Джейн умее чудесно да се пази. Ако го забележи, току-виж извадила онзи нож от ботуша си…

Чувстваше се смъртно уморен, най-после се бе преоблякъл в сухи дрехи след цял ден тичане под дъжда. Не му се излизаше. Но знаеше, че няма сън да го хване, докато тази проклета жена не се прибере безопасно в бунгалото си.

Глава шеста

Целия следващ ден валя толкова силно, че Джейн се видя принудена да преустанови работата. След като извика на работниците, че могат да си вървят, тя тръгна с едри крачки в посока, обратна на каньона Сикор.

— Къде отиваш? — попита Рюъл, като я догони и тръгна най-естествено редом с нея.

— Искам да погледна колоните на другия мост при Ланпур. Ти се връщай в хотела.

— Идвам с тебе. — Той не възнамеряваше да се остави да бъде отпратен. — Колко път има до там?

— Минем ли завоя, още около четвърт миля. — Джейн гледаше право пред себе си. — Не искам твоята компания.

— Трябва да свикнеш с нея. Все някога е необходимо да поговорим. Къде си скрила Картаук?

— Рано е да го узнаеш. Когато имаш някакъв план, кажи ми. И тогава вече аз пък ще реша дали се налага да се срещнеш с Джон.

— Налага се, още сега.

— Съжалявам. Не мога да се съглася с тебе.

— Виж какво, Джейн! — Той сложи тежка ръка на рамото й. — Имам намере…

— Не ме пипай! — Тя се дръпна рязко, очите й го стрелнаха гневно.

— Защо? — попита тихо той. — Толкова силно ли ме желаеш?

— Нищо не желая! Мразя тези неща!

— Не, ти можеш да мразиш мене, но не можеш да мразиш ръцете ми, които те докосват. Не се опитвай да се самозалъгваш.

— Не се самозалъгвам.

Божичко, дали той не е прав?

Чувстваше се отвратително. Собственото й тяло я бе предало — изпита не само гняв, когато той я докосна, но и нещо съвсем друго… Няма да допусне! Няма да позволи той да се окаже прав!

Тя увеличи разстоянието помежду им и продължи да крачи в калта.

— Защо ти трябва Картаук?

— Нужна ми е помощта му.

— Ти си този, от когото чакаме помощ.

— Ще го сторя. Но вчера, след като ти си тръгна, премислих всичко и стигнах до заключението, че има възможност да си бъдем полезни един на друг. — Рюъл сви устни и избухна: — Да пукна, ако заради това наше шантаво дърпане с тебе взема да се откажа от плановете си!

— Какво искаш от Картаук?

— Абдар каза, че Джон Картаук е живял години наред в двореца и че се е радвал на благоволението на махараджата, преди да напусне през глава благодетеля си. Това ще рече, че той добре познава владетеля, поне достатъчно добре, за да може да ми подскаже някакъв начин да спечеля господаря за моята кауза.

— Искаш само да го разпиташ за махараджата?

— Трябва да науча всичко за Негово величество, всяка малка подробност.

— И защо трябва аз да ти помогна за това? Не ме е грижа дали ще постигнеш целта си или не! — С необяснима ярост тя добави: — И да не я постигнеш, заслужаваш си го!

— О, на този свят човек много рядко получава точно това, което заслужава — контрира я веднага той. — Обикновено получаваме онова, което успеем сами да си вземем… А защо трябва да ми помогнеш ли? Ами… надявам се, че така повече ще ми върви.

Джейн го изгледа сърдито:

— Ти не си добре, ако си въобразяваш, че това изобщо ме интересува.

— Не си въобразявам. Но тъй като ти все още ми нямаш доверие, ще е по-разумно до си осигуриш моята лоялност с известни поощрения.

— Ще си помисля.

— Нека да е утре.

— Казах, че ще си помисля! — сряза го тя. — Престани да ме притесняваш.

— Налага се да те притеснявам. Загубих твърде много време вече. — Сега в гласа му нямаше и следа от ирония. — Ако успея да измъкна твоя Картаук от Казанпур, логично е да се очаква, че Абдар ще ми отреже всяка възможност да се добера до махараджата. Не мога да си тръгна оттук без подписан договор за покупката.

— Договор за покупка?

— Искам да купя нещо от махараджата.

Джейн го погледна изумена:

— И правиш всичко това, само защото искаш да купиш нещо от махараджата?!

— Нещо важно. Искам да видя утре Картаук и да го разпитам…

Бяха оставили завоя зад себе си. Грохотът на водата долу в каньона Ланпур правеше невъзможен всякакъв по-нататъшен разговор. Тук реката беше още по-буйна, отколкото в Сикор. Джейн изтръпна. Жълтеникавокафявите води си пробиваха със сила път в тясната гърловина на пролома.

— Изглеждат ми солидно поставени — надвика Рюъл бученето. Погледът му бе насочен към двата стоманени пилона за моста. — Фундаментите сигурно са страшно масивни, за да издържат на реката през дъждовния период.

— Разбира се.

— Тогава защо имаш опасения?

— Нямам никакви опасения. Просто проверявам, за да съм сигурна. След два дни линията ще стигне до тук и Патрик ще започне да полага релсите по моста.

— А после?

— На десет мили оттатък каньона ще се срещнем с отсечката, която бе започната от Наринт насам.

— И край на проекта?

— Патрик ще провери участъка от този мост до Наринт. Най-напред ще измине разстоянието на кон, за да огледа за някои евентуални дефекти. След това ще направим пробно пътуване до Наринт и обратно. И още на следващия ден предаваме официално железницата на махараджата. — Около устните й трепна горчива усмивка. — И най-сетне ще получим парите си… — Джейн се обърна и тръгна обратно по пътя, по който бяха дошли.

— А за утре? — попита Рюъл. — Непременно трябва да говоря с Картаук.

Този човек е упорит като дявол, мира няма да й даде, докато не наложи своето!

„Защо ли си хабя силите да се съпротивлявам!“ — упрекна се Джейн. Колко по-изгодно е ако по този начин си осигури неговата лоялност.

— Чакай ме утре в девет пред бунгалото.

— Греша ли или наистина се въртим в кръг, откакто излязохме от градските порти? — запита най-сетне Рюъл.

— Съвсем не грешиш… — Джейн продължаваше да върви, отмествайки мокрите, надвиснали над пътеката клони. — Възможно е твоят приятел Пахтал все още да ме следи. Ако не сме успели да се откъснем от него на пазара, искам поне сега да съм сигурна, че не е по петите ни.

— Или искаш да си сигурна, че никога не бих могъл да намеря сам пътя дотук — добави Рюъл шеговито. — На връщане пак ли ще трябва да минем през тази омагьосана гора?

— Естествено. — Тя го погледна с тежък поглед. — Не съм толкова глупава да се осланям на думата ти, преди да съм те изпитала. Нямам намерение да позволя Картаук да стане жертва на твоето самолюбие.

Рюъл се разсмя, искрено развеселен.

— Едно на нула за тебе! Когато каза вчера, че си съгласна да ме заведеш при него, бях едва ли не разочарован от тебе.

Джейн се отби в гъстака встрани от пътеката.

— Храмът е в тази посока.

— Храмът?

— Изоставен будистки храм. — Със съжаление в гласа тя добави: — Един от многото в този край, строени преди стотици години.

— Казваш ми всичко това, за да разбера навярно, че няма никакъв смисъл да се опитвам да опиша мястото на Абдар. — Той кимна, вече сериозно: — Благодаря ти, че ми спестяваш напразните усилия!

Джейн се направи, че не забелязва хапливата ирония в гласа му. Тя му подаде торбата, която бе донесла, а така също и малка скица на местността.

— Тази карта ще те отведе до храма. Аз ще дойда по-късно.

— Къде отиваш?

— Трябва да проверя дали не са ни проследили.

— След всичкото това лъкатушене! Не проявяваш ли излишна предпазливост?

— Не — каза тя твърдо. — Никоя предпазливост не е излишна.

Джейн му обърна гръб и се отдалечи.

Оттатък поляната Рюъл видя руините на голям храм, съсипан от безпощадната ръка на времето. Пищната зеленина го скриваше почти изцяло в мрачните си сенки, стъпалата се криеха под висока трева — сякаш джунглата напрягаше всички сили да погълне четириъгълната, украсена с колонада постройка. В горния край на стълбата се издигаше статуя на Буда, разбитата глава и липсващото стъпало зееха като рани в извечната спокойна грация на фигурата.

„Чудесно убежище!“ — помисли си Рюъл.

— Картаук! — извика той високо, докато се изкачваше с усилие по разкривените високи стъпала на храма. — Имате посещение!

— Разкарайте се! Освен ако не сте Абдар! — прогърмя плътен глас от вътрешността на храма.

Рюъл се обърка:

— Наистина ли очаквате Абдар?

— Естествено, това е най-голямото ми желание! Бих искал да го видя… но мъртъв. — Смехът на Картаук прогърмя в залите на храма. — Заповядайте. И без това вече не мога да се съсредоточа. Кой сте вие?

— Рюъл Макларън. Джейн и аз ще ви помогнем да напуснете Казанпур.

— Ах, каква благородна душа!

В средата на храма в голям бронзов мангал гореше огън. В залата нямаше никакви други предмети, освен този съд, ако се изключат двете постели в другия край и една дълга маса, поставена пред прозореца, гледащ на север.

— Значи сте дошли, за да съхраните за потомците моя изключителен талант?

Джон Картаук стоеше до масата и с ловки пръсти запълваше с глина поставената пред него форма. Беше мъж в края на тридесетте. Едрият му ръст напълно отговаряше на гласа му. Носеше широк панталон, дълга бяла памучна риза и сандали. Когато дойде по-близо до него, Рюъл имаше чувството, че размерите на мъжа сякаш нарастват пред самите му очи — цялото му полезрение се изпълни с ясно очертаните бицепси и масивните рамене на художника. Тъмнокестенява коса падаше свободно по раменете му, копринено мека кестенява брада подчертаваше силната му челюст.

— Да не сте свещеник или светец, та… — Картаук занемя, очите му се разшириха. — Небеса! Какво лице! Елате, застанете на светлото, да мога да ви видя!

Рюъл пристъпи към прозореца.

— Достатъчно ли е така?

Картаук кимна.

— Обърнете главата си надясно!

Рюъл послушно извърна лице.

— Забележително! — прошепна Картаук. — Това се казва симетрия! Почти перфектна…

— Ще ми разрешите ли сега да се размърдам? — попита Рюъл вежливо. — Дъждът пръска и през прозореца, а аз бих искал да сваля плаща и да се изсуша.

— Представям си какво е навън! — Картаук неохотно отстъпи, като продължи да се взира в Рюъл. — Невероятно!

— Красивото лице е само средство, което може да се използва също както един силен гръб, да речем, или един остър ум. — Рюъл сви рамене. — Понякога работи в моя полза, но понякога само ми създава ядове.

— Но винаги използвате тези средства, така ли?

— Естествено, нали затова са ни дадени! — Рюъл се усмихна като съгледа едно длето с дръжка от слонова кост, оставено до глинения модел. — Вие бихте ли затворили в някой долап такъв полезен инструмент като този, само защото е направен така, че привлича не само ръката, но и окото?

Картаук гръмко се разсмя.

— Харесвате ми.

— Но Джейн твърди, че човек трябва да е предпазлив с мене.

— Разбира се, всяко интересно нещо може да крие заплаха. — Картаук го изгледа остро. — Иска ми се да моделирам главата ви. — Той смръщи чело. — За съжаление не разполагам с подходящ материал. В последно време работя с дърво и глина, но вие заслужавате нещо по-добро.

— Искате да кажете, че трябва да ви позирам?

Картаук енергично кимна.

— Ще полудея тук, ако няма какво да правя.

Рюъл спря очи на наредените по масата фигури.

— Виждам, че се занимавате усърдно. Маймуната е много сполучлива.

— Имате вярно око. Аз самият я смятам за майсторска работа. — Той бръкна под масата и извади друга дървена фигурка. — Може би това също ще ви се хареса.

Джейн, с разпусната, падаща на вълни коса, без плитката, с която я знаеше. Усмихната, тръпнеща от жизнерадост. Изглеждаше по-млада, отколкото му се виждаше в действителност. Рюъл протегна ръка и прокара внимателно показалец по очертанията на скулите.

— Учудва ме това, че ви е позирала.

— Не е позирала. Все е много заета, така казва. Това тука съм го правил по памет… и според собствената ми представа. Беше голямо изпитание. Тази необуздана сила, тази енергия… И въпреки това надали някой е по-уязвим от Джейн.

Пръстът на Рюъл проследи очертанията на устните.

— Сигурно я познавате много добре.

Картаук не отговори. Когато Рюъл вдигна очи, видя, че скулпторът го наблюдава. Той бързо дръпна ръката си:

— Разбира се, това тук не може да се сравнява със статуята на Локи.

Картаук сви рамене:

— На Абдар тя му хареса.

— Аз предпочитам змията от златната врата.

Картаук избухна в смях:

— Една малка шегичка, не можех да не се изкуша… Но нашата Джейн бе всичко друго, но не и възхитена.

— Знаела е, че ще има неприятности, заради това.

— Да, признавам си и съм готов да поднеса полагаема се доза разкаяние… да речем, в продължение на четвърт час. — Той отново сви рамене. — Но опасността не беше чак толкова голяма. Знаех, че махараджата изобщо не би се засегнал от тази прилика, даже и да я бе забелязал.

— Да, но Абдар я е забелязал. Нарече я „изтънчена низост“.

— Така ли? Не мога да ви опиша колко ме радва това. Вие познавате Абдар, така ли?

— Срещнахме се.

Смехът на Картаук заглъхна.

— Самият Абдар е една низост. Пъчи се, че цени изкуството, обаче го използва само за собствените си цели. — Погледът му отново се спря на лицето на Рюъл. — Е, ще ми позирате ли?

— Не можете ли да ме изваете по памет?

Картаук поклати глава.

— Твърде многопластово… Е, какво решавате?

— Може би… — Рюъл свали плаща си и го разстла върху голямата каменна плоча до мангала. — Ако стигнем до споразумение.

— Какво споразумение?

— Познавате ли добре махараджата?

— Когато дойдох в двореца, направих негова скулптура. Никой не го познава по-добре от мене.

— Искам нещо от този човек.

— И бихте желали да узнаете какъв ключ да използвате, за да стигнете до него?

— Да. Можете ли да ми помогнете?

— Да, мога. Мога да ви кажа как човек може да получи от махараджата всичко, което желае.

Пламъчето на надежда лумна в Рюъл:

— Как?

— Ще ви кажа, след като се съгласите да бъдете мой модел. — Картаук се усмихна. — Как мога да бъда сигурен, че иначе няма да ми избягате?

— А как мога аз да бъда сигурен, че ще ми помогнете?

— Трябва да пристъпим с доверие един към друг, нямаме друг изход.

— Изглежда аз съм единственият, от когото все някой иска доверие! — заяви Рюъл сухо.

— И съвсем правилно. Моята работа е по-ценна от всичко, което очаквате да получите от махараджата.

— Откъде знаете?

— Защото изкуството ми е по-ценно от всичко останало и в небесата, и в пъкъла — бе простият отговор.

— Разбирам. — Рюъл го погледна и кимна. — Колко време ви е необходимо?

— Четири дни. — Картаук се усмихна. — Елате утре много рано и се подгответе за цял ден.

В този миг влезе Джейн и се запъти към тях.

— Няма и следа от Пахтал. Върнах се цели две мили, положително щях да го видя, ако ни беше проследил.

— Означава ли това, че от мене е смъкнато обвинението за някаква двойствена игра? — попита хапливо Рюъл.

— Не. Означава само, че Пахтал не ни е проследил, поне този път. — Тя свали шапката и наметката си и ги пусна на пода, отивайки към огъня.

— Здравей, Джон!

— Здравей, Джейн! — Картаук й кимна. — Станала си още по-тъничка, откакто се видяхме последния път. Да не си болна?

— Добре съм. — Без да погледне към Рюъл, Джейн се обърна към Картаук: — Той иска да те помоли за нещо.

— Вече се разбрахме — каза Картаук.

— Вече?

— За мой късмет установих, че разполагам с едно предимство, което може да се изтъргува — каза Рюъл небрежно. — Картаук хареса лицето ми.

Джейн кимна с разбиране.

— Трябваше да се сетя. — Тя погледна Рюъл съсредоточено: — Мисля, че е време вече да ни кажеш какво искаш от махараджата.

Той се изненада:

— И защо смяташ, че това има някакво значение?

— Всъщност, само по себе си не е важно, но ето, ти знаеш всичко за нас, а ние не знаем нищичко за тебе. Това ти осигурява известно предимство.

Рюъл помълча няколко секунди, но размисли и бързо отговори:

— Искам да купя от него един остров, наречен Цинидар. На около двеста мили от брега на Индийския океан.

— И защо искаш непременно да притежаваш този остров?

Рюъл отново се поколеба.

— Има злато там.

— Грешите! — каза веднага Картаук. — Ако на някой остров, притежаван от Савистар, има злато, Абдар би знаел за това. Той е побъркан на тема злато, прерови цялата страна да търси злато.

— Не греша. Златото е там. Цяла планина от злато, най-голямото находище, което някога съм виждал.

— И как така никой не го е открил преди вас?

— Намира се на недостъпно място. Планината е в северния край на острова, само непристъпни скали, не можеш да се изкачиш нито от север, нито от изток или от запад. Един дълбок каньон прорязва острова през средата. Той пък прегражда пътя откъм юг.

Картаук поклати глава недоверчиво.

— Непристъпно, недостъпно, а пък вие знаете, че има злато.

— Видях го.

— Но как? — възкликна Джейн.

— Мисля, че казах вече достатъчно — каза Рюъл с крива усмивка. — Сега вече знаете достатъчно, ако решите да събудите интереса на Абдар и да осуетите плановете ми, ако аз ви излъжа с нещо…

— … стига да казваш истината…

— Той казва истината — отвърна Картаук замислен, без да сваля очи от лицето на Рюъл. — Кажете, чували ли сте някога за приказното Елдорадо?

— Да.

— Разказват, че златото на Елдорадо се намирало на дъното на бездънно езеро. Вашият Цинидар може да се окаже също така само една легенда и усилията ви да не се увенчаят с успех.

— Цинидар не е Елдорадо. Ако мога да накарам махараджата да ми продаде острова, ще намеря начин да разработя златото.

Усмивката на Картаук бе по-широка от всякога:

— Много искам да се надявам! За мен всичкото злато на този свят няма да е достатъчно.

— Добре, не можем ли да обсъдим например въпроса, вие да се откажете сега от всякакво възнаграждение, а аз да се опитам да ви осигуря достатъчно злато като материал за бъдещата ви работа?

— И не мисля! Ако Абдар надуши за намеренията ви, вече ви виждам с прерязано гърло. А аз какво ще правя тогава? — Вече обръщайки се към Джейн, Картаук додаде: — Искам да ми го доведеш през следващите няколко дни, за да поработя по образа му докато главата му е все още на шията!

— Освен ако не ми опишете пътя и не идвам сам — подметна Рюъл.

— Ще те съпровождам! — каза Джейн, отиде до огъня и остави двамата мъже сами.

Рюъл усети как нещо го прободе като я видя да седи там до огъня, в типично женска поза.

Картаук, който не пропусна да забележи погледа му, каза тихо:

— Не ми казахте, че умирате от желание за моята приятелка Джейн.

Рюъл изтръпна.

— И какво, ако ви бях казал?

— Ами щях да я предупредя да внимава. Джейн направи много за мене. Няма да допусна някой да я… счупи.

— Аз няма да я счупя… Нямам намерение да…

— Едно е намерение, друго е небрежност. — Картаук изпъна масивните си плещи. — Но тя и без друго е винаги нащрек. Може би всяка намеса от моя страна ще е излишна.

— Благодаря — промълви Рюъл сухо. Погледът му се върна отново към Джейн. С всяка минута болката и неудовлетвореността му сякаш ставаха все по-остри. Той побърза да смени темата. — Защо предпочитате да работите със злато?

— Това е металът на боговете, единственият материал, достоен за големия майстор. Заради това се задържах толкова дълго в двореца. Малко са клиентите, които могат да си позволят да ти предоставят този драгоценен метал.

— А защо напуснахте двореца?

— Винаги съм твърдял, че целта оправдава средствата, винаги, когато ставаше въпрос за моята работа… — Картаук сви рамене. — Заблуждавал съм се. За огромен мой ужас трябваше да констатирам, че притежавам съвест.

— Какво имате предвид?

— Абдар поиска от мен някои неща, които… бяха неприемливи за мене. Отказах.

— И с това си навлякохте гнева му?

— И то как! Заплаши ме, че ако откажа, ще ми отсече ръцете. Естествено не можех да допусна такова кърваво жертвоприношение. След като избягах, той придума Бенарес, чирака ми. И тая жалка невестулка се съгласила. Но Абдар отлично знае, че моето изкуство е несравнимо. — Джон се усмихна и се провикна към огъня: — Хей, Джейн! Да се надяваме, че този път не си донесла само ориз. Толкова много ориз ядох, че очите ми скоро ще станат като на китаец.

— Нося месо и боб. — Джейн се засмя. — Предполагам, че ще си вече на път, преди да успееш да изядеш всичко.

— Защо трябва да ходя някъде? — Картаук направи сърдита гримаса. — Големите художници имат нужда от меценати, а меценатите все гледат да се перчат с придобивките си. Колко време трябва славата на произведенията ми отново да стигне до Абдар и той да надуши следата ми?

— Да, къде всъщност отива? — Обърна се Джейн към Рюъл. — Ти каза, че ще намериш къде да се скрие.

Рюъл прехапа устни.

— Щом съм казал, ще го направя. — Той се обърна към Джон. — Какво бихте казали да се завърнете в родината си, в Турция?

— Когато напуснах, оставих след себе си само завист и злоба. За мене Турция не е по-сигурно, от което и да е друго място.

— Е, ще трябва да измисля нещо друго тогава…

— Преди всичко измисли как да го изведем оттук! — напомни Джейн.

— За това вече съм намерил решение.

Тя се ококори:

— Така ли?

— Ще използваме пробното пътуване преди официалното предаване на железницата. Картаук ще ни причака някъде по линията извън Казанпур, ще се качи и ще се скрие във влака. Преди да стигнем Наринт ще слезе и оттам вече ще се добере до морето.

Картаук се ухили.

— Хитро. Сега вече разбирам защо Джейн е потърсила помощта ти.

— Може би ще се уреди — каза Джейн бавно. — Само Абдар да не подуши нещо…

— О, няма да минем без Абдар. Но нашата задача ще е да го насочим по погрешна следа.

— Но как?

— Все ще ми хрумне нещо. Хубавото е, че ще разполагам с достатъчно време да мисля, докато Картаук се опитва да разкрие душата ми. — Рюъл стана и посегна към плаща си. — А сега да се връщаме в Казанпур.

— Кажете, как ви изнамери нашата Джейн? — опита се Рюъл да наруши мълчанието.

— Не мърдайте! Не си движете главата! — скулпторът унесено гладеше с длани глинения модел пред себе си. — Тя не ме е изнамирала. Беше точно обратно. Криех се из пазара и като разбрах, че търси човек, на когото да поръча вратата на онзи вагон, отидох в бунгалото и й се обадих.

— Поели сте огромен риск.

— Бях отчаян. Цели три седмици се влачех без работа, имах чувството, че ще пукна от глад. Избягах от двореца, без да взема нищичко от инструментите си, нямах с какво дори една фигурка за шах да издялам. — Той нагласи модела си така, че да пада повече светлина отляво. — Може би щях да издържа, ако не ставаше дума за цяла златна врата. Джейн каза, че вашата страст към златото можела да се мери с моята.

— Какво друго каза Джейн?

— Че сте амбициозен, безскрупулен и мислите само за собствената си изгода.

— Отговаря на истината.

Картаук се разсмя.

— И че сте искрен.

— Това каза ли го?

— Не, тази преценка почива на моите собствени възможности да съдя. — Погледът на Картаук се плъзна към Джейн, която бе седнала на пода малко встрани от тях, вглъбено изучавайки картата на местността. — Джейн много трудно би се примирила с факта, че може да имате някоя и друга добродетел. Но избягвам да я поучавам. За собствената й безопасност е много по-добре, ако вижда само вашите дяволски рога.

— Разкрихте й, че Абдар ви е взел на прицел и тя въпреки това ви възложи вратата?

Картаук кимна.

— Всъщност, не исках да й призная, но след като се поопознахме и разбрах що за човек е, просто се предадох в нейните ръце и за добро, и за зло.

— И що за човек е?

— Олицетворение на себераздаването. Тя просто се съсипва, за да помогне на всеки, който се нуждае от помощта й. Не го ли знаехте?

— Не съм мислил по този въпрос.

Картаук го изгледа с преценяващ, многозначителен поглед.

— Да не би нарочно да сте избягвали да мислите по този въпрос? — Явно не очакваше отговор, защото веднага продължи. — Така или иначе аз се подслоних под крилото й и се оставих на майчинските й грижи.

Рюъл се намръщи.

— И изобщо не помислихте за това, че вашето присъствие представлява заплаха за Джейн?

— Разбира се, че помислих. Но нали трябваше все пак да работя! — Джон вдигна глава. — Вие най-добре би трябвало да ме разберете. Както чух, вие също сте изцяло обзет от мисълта за Цинидар.

Рюъл се засмя въпреки желанието си.

— Така е. — Но усмивката му изчезна, когато отново погледна Джейн. Очите му сами я търсеха, отново и отново. Беше станало като болест през последните дни.

Какво става с него, за бога! С другите жени никога не беше такъв. Не можеше да откъсне очи от нея. Не можеше да се пребори с желанието си да я докосне.

При вида на заплетените коси на Джейн в светлината на огъня Рюъл почувства някакво странно изтръпване на върховете на пръстите. Те вече мислено разплитаха тежката плитка, вече галеха копринения водопад и го разстилаха по раменете й. Искаше я отново такава, каквато я бе видял във вагона на махараджата — гола и разюздана. Страстта го изгаряше, не можеше място да си намери от възбуда.

Джейн видимо застана нащрек. Той знаеше, че усеща погледа му върху себе си. Тя се взираше с невиждащи очи в картата пред себе си, но Рюъл бе сигурен, че мисли за него. Джейн вдигна ръка и нервно махна косите, нападали по лицето й, ръкавът й се отметна и разголи гладката й изваяна ръка. Той отново усети като удар непоносимото физическо желание. Направи опит да се овладее. Добре, все някак ще се обуздае. Но няма да го направи сам. Нека и тя да бъде с него.

„Хайде, погледни ме! — подкани я мислено той. — Погледни, виж какво чувствам! Хайде! Признай! Признай, че и двамата чувстваме същото!“

Джейн го погледна бегло под око.

„О, да, тя знае!“ — помисли той ядно.

Очите й се разшириха, но тя бързо извърна глава и се взря в картата, без да му обръща внимание.

Колко би искал и той да се държи така! О, господи! Защо трябва непрекъснато да я поглежда?!

— Сега вече виждам. За нея ще бъде далеч по-безопасно, ако ви смята за олицетворение на самия сатана! — каза тихо Джон Картаук. — От ден на ден става все по-лошо, така ли?

Рюъл откъсна очи от Джейн.

— Не разбирам какво искате да кажете.

— Искам да кажа, че ще ми трябват сума смокинови листа, за да скрия някои части от вашата анатомия, ако река да ви извая в пълен ръст.

Рюъл се насили да не поглежда повече към Джейн.

— Е, тогава е истинско щастие, че се разбрахме да направите само бюст.

— В началото мислех дори да изпратя Джейн да си ходи… — Картаук отново насочи вниманието си към скулптурата пред себе си. — Белезите на желанието не се ограничават само в слабините. Мускулите на брадичката се напрягат. Ноздрите се разширяват, устата…

— Много съжалявам, ако съм създал известни трудности на майстора.

— О, съвсем не могат да се нарекат трудности. Не бих допуснал да ми създавате трудности, фактически вашият копнеж ще придаде на произведението ми някакъв допълнителен нюанс на примитивна хубост…

Рюъл се размърда неспокойно на каменната плоча, на която седеше.

— Кога ще приключите с този проклет бюст?

— Утре. Става много добре. Една от най-добрите ми работи. Мога да направя чудесни неща, стига да…

— … да разполагах със злато — довърши Рюъл закачливо. — Постепенно започвам да мисля, че вашата страст към златото може да е и по-голяма от моята.

— Не се съмнявам, че е така. За мене златото означава красота, а за вас власт. Но в крайна сметка красотата винаги триумфира. Крале си отиват, кралства загиват, но изкуството и красотата са вечни. — След кратка пауза той въздъхна: — Мисля, че се каните да поискате от мене своя дял от сделката ни.

Рюъл кимна.

— Играчки — каза Картаук просто.

— Какво казахте?

— Намерете на махараджата някаква играчка.

Рюъл го изгледа слисан.

— Каква играчка?

— Детска играчка. Имайте ми вяра.

— Да изпратя на един от най-богатите и най-силни владетели на Индия играчка?! Детска играчка?

— Той действително е дете. Точно тук е тайната. Как мислите, щях ли иначе да търпя цели шест години ексцентричните му прищевки? Щях да откача, ако не бях разбрал с течение на времето как да отклонявам вниманието му, как да го забавлявам, когато се налага.

— Играчка… Звучи толкова просто.

— Не бих казал просто, но… осъществимо. Потърсете Намир от Улицата на палмите, той е изкусен майстор. Ще ви предложи някоя играчка, подобна на онази, която направи неотдавна за мене. Може би нещо с някакъв слон. Махараджата е луд по слоновете.

Възможно ли е Картаук да е прав?

Рюъл си припомни какво бе чувал досега за махараджата, отделни реплики, отделни усмивки…

„Той се интересува единствено от своята любима играчка — железницата.“

„Харесва му всичко, което свети и блести…“

Всичко, което бе чул досега за владетеля, потвърждаваше думите на Джон Картаук.

— Какви гаранции имам, че той няма да приеме играчката и след това просто да я зареже? — попитат Рюъл.

— Гаранции няма. Дадох ви ключа, сега вече зависи само от вас как ще отключите вратата. Ще следя с най-жив интерес как ще го направите… — Картаук го погледна сърдито: — И престанете най-после да бърчите челото си! Явно е, сбърках. Трябваше да изчакам до утре, за да ви съобщя тези неща. Сега ще започнете да си блъскате главата, да ковете планове. Никога няма да успея да направя челото както трябва…

Глава седма

— Сега, като размислих, смятам, че най-добре ще е играчката да е от две части — каза Рюъл. — Аз трябва да позирам на Картаук още един ден. Ще бъдеш ли така добър ти да намериш тоя Намир? Една от фигурките на играта трябва да е слон, а другата — махараджа. Останалите — по негово усмотрение.

— Твърде нагло предизвикателство — усмихна се Йън.

— Кажи на Намир да прави каквото намери за добре, но първата част да е толкова занимателна, че владетелят да се полакоми и за втората.

— Колко време му даваш да я направи?

— Три дни. Двете отсечки на железницата трябва да се срещнат до шест дни. Не бих искал възбудата на махараджата от тази негова голяма играчка да отклони интереса му от моята игра.

Йън кимна.

— Добре, утре отивам при Намир. Но мисля, че ще е добре да му подхвърлим нещичко.

— Ще получи толкова, колкото поиска. Знае ли човек? Възможно е Цинидар да ми струва по-малко, отколкото предполагах. Джон Картаук ми разказа доста интересни неща за характера на махараджата.

— Радвам се заради тебе — каза Йън и погледна доволно брат си.

— Охо! Не съм и помислил, че изгледите за успех пред махараджата могат да те изпълнят със задоволство. Знаеш, че ако успея да го убедя да ми продаде Цинидар, за мене вече няма връщане в Гленкларън.

— Щом Цинидар е най-доброто за тебе, ще е най-доброто и за мене — усмихна се Йън добродушно. — Постепенно у мен се събужда подозрение, че в Цинидар те чакат не само пари, но и още нещо. Не съм съвсем сигурен, че гониш само златото. На тебе ти трябва да пуснеш корени, нужен ти е дом, който да ти е мил така, както ми е мил на мене Гленкларън. Да, Рюъл, точно такова нещо съм ти желал цял живот.

Боже, господи! Като че нещо кораво и тежко се разкърти бавно в него. Идваше му да протегне ръце към Йън, да го докосне, да го потупа с обич по рамото, както правеше като момче. Всичко се бе променило! Всичко бе тръгнало да се променя, откакто бяха в Казанпур…

Или се променя самият той, Рюъл, а не светът около него?

— Още четири дни и двете отсечки ще се срещнат! — каза Патрик.

— Това вече е краят! Ще въздъхна с облекчение, когато най-после ще мога да обърна гръб на всичко. Тая последна седмица ме съсипа!

— Утре мога да дойда и аз да ти помагам — предложи Джейн.

— Къде си тръгнала? По-добре си стой в къщи, остави аз да се разправям. — Той стана и се протегна. — А сега направо в леглото! Бях забравил колко те уморяват тия релси!

— Но аз наистина искам да ти помогна, Патрик! — настоя Джейн. — Нали помниш как започнахме в Сализбъри на времето, винаги работехме заедно.

— Ти свърши твоята част от работата. Нека сега и аз да направя своето.

Джейн остана разочарована, обаче не настоя повече. Откакто се бе заел с работата, Патрик пиеше не повече от четвъртинка на ден. Ако това ограничаване се дължеше на чувството му за отговорност, би било глупаво от нейна страна да му се бърка.

— Ако промениш нещо мнението си… — Тя млъкна и добави сякаш между другото: — Ако не искаш да ти помагам на строежа, то сигурно няма да имаш нищо против аз да поема пробното пътуване до Наринт.

— Защо да имам нещо против? — каза Патрик уморено. — След тая седмица ще се радвам да си остана в къщи и да поизтегна старите си кокали. А на следващия ден ще трябва да придружа до Наринт махараджата и надутите му придворни. Представяш ли си как ще кудкудяка за всяка дреболия.

Джейн въздъхна с облекчение, въпреки че не бе очаквала друг отговор.

— Значи решено. Ще помоля Робинсън да поеме ролята на машинист, а аз ще съм му огняр.

— Щом искаш. — Патрик се запъти към спалнята си. — Впрочем, гледам, че нашият приятел Макларън нещо не се мярка откакто започнаха дъждовете. Изглежда аз съм единственият, дето се трепе въпреки това гадно време.

— Така ли? Кога се видяхте за последен път? — попита Джейн с престорено безразличие.

— О, идва почти всеки ден, колкото да пие едно кафе и да разменим няколко думи…

Тя не знаеше, че след онзи следобед Рюъл продължава да ходи на обекта. За миг изпита едва ли не благодарност към него, но си каза, че той наобикаля Патрик не заради нея, а защото е заинтересуван от бързото приключване на линията. Нали чака час по-скоро да изведе Картаук от Казанпур…

Рюъл Макларън. С неговия пронизителен, предизвикателен поглед…

— Ти цялата пламтиш — каза Патрик. — Да не се разболяваш?

„Сигурно страшно личи колко съм объркана, след като може да го види дори Патрик, дето никога нищо не забелязва.“

— Не, но много тежко понасям жегата. Като че ли откакто заваля, стана още по-горещо. — Тя скочи от стола и пожела на Патрик лека нощ.

„Ще се справя с тази лудост! — помисли си Джейн. — Не съм животно!“

Просто не бива да обръща внимание. С времето треската ще премине, ще я остави…

Господи! Трябва да я остави!

Рюъл грижливо подреди подаръка в една голяма кутия, опакова я в яркочервено кадифе и я завърза с бяла панделка. Един час по-късно той предаде пакета на главния лакей в двореца, разбира се, съпроводен с приличен бакшиш, за да го получи махараджата час по-скоро.

След това не му оставаше нищо друго, освен да се върне в хотела и да изчака развитието на събитията.

Известието пристигна на следващата сутрин — покана от двореца, веднага да се яви на аудиенция при Негово величество махараджата Дулай Савистар.

Само час по-късно Рюъл бе въведен в приемната. Махараджата седеше на килима, коленичил пред новата играчка. Дребничкият закръглен домакин бе облечен в кител от яркочервен брокат и бели панталони. Нямаше и най-малка прилика между него и сина му. Бухналите му мустаци и гладката тъмна коса бяха започнали да сивеят. Нямаше и помен от равнодушието и безразличието на Абдар. Махараджата бе странно оживен и възбуден.

— Значи вие сте този Рюъл Макларън? — И без да дочака отговор, продължи глезено: — Страшно съм разгневен! Не работи! Нещо не е наред!

Голямата почти четири стъпки дъска, към която той отправи гневен поглед, представляваше джунгла — всяка фигурка в нея — дърво, храст, цвят или животно, бе изпълнена толкова изкусно, като че беше истинска. В центъра се виждаше дребна фигурка — махараджа в златни дрехи, с обсипан със скъпоценни камъни тюрбан. Йън бе казал на Рюъл, че Намир е работил цяла година по тази игра, а сега е подменил само няколко фигури, за да я нагоди според желанието на Рюъл.

— Ето, виждате ли? — Махараджата натисна лостчето на механизма.

Един лъв скочи върху бялата фигурка, за малко не я улучи, но при падането си задейства друг механизъм — фигурата на махараджата подскочи високо във въздуха и изчезна в короната на едно от дърветата. Оттам се задейства друг механизъм, от дървото скочи също такава бяла фигурка. Сега миниатюрният махараджа попадна точно срещу зиналата паст на една огромна змия. Но и втората фигурка скочи надалеч и се скри в следващото дърво. Тази поредица от опасности и сполучливи бягства продължи по дължината на цялата дъска. Малкият махараджа попадаше на различни животни, които го нападаха, но най-после достигна до една скала, вече на самия край на дъската. Последният механизъм изхвърли махараджата във въздуха и го остави да виси над бездната…

— Нали ви казах? Остава да виси като презрял нар… — оплака се махараджата. — Цял свят знае, че един махараджа трябва винаги да триумфира над съдбата. Това тук на нищо не прилича!

— О, така е, само защото не притежавате другата половина.

— Каква друга половина?

Рюъл посочи два почти незабележими прореза на страничната рамка:

— Има още една половина, която се присъединява ето тук. Принцът остава невредим при падането от скалата, пада пред един страшен тигър и скача отново на едно дърво, а оттам вече попада на гърба на един великолепен бял слон, в пълна безопасност, както подобава.

Очите на владетеля блеснаха:

— На слон?

— На бял слон. Нима има друго животно, достойно да носи един махараджа?

— Точно това казах и аз на моите съветници. Ала досега не успяха да отгледат бял слон. Измислят си какви ли не извинения… — Той нацупи устни капризно, като отново погледна увисналата над скалата фигурка. — Непременно трябва да имам и втората част на играта. Що за човек сте вие, да ми направите половин подарък?!

— Е, да, но бих казал един нетрадиционен, достоен за Ваше величество подарък. Щом го открих в магазинчето, веднага си помислих, че е дар, достоен за човек с фантазия и интелигентност.

— Ще ми трябва обаче и втората част.

— Продължавам да я търся. Изглежда съм я изпуснал.

Махараджата спря тежкия си, пълен с подозрителност поглед върху Рюъл.

— И какво… би ви подтикнало, за да търсите по-усърдно? — Махараджата изпъшка. — Предполагам, че очаквате някакъв дар в замяна? Всички искат нещо от мене. И така: какво трябва да ви дам?

— Да ми продадете, не да ми дадете. В Индийския океан вие притежавате малък остров на име Цинидар, него бих искал да купя. Предлагам ви за него четири хиляди лири.

— Цинидар? — изви вежди махараджата. — Не мога да си спомня… — Той направи нетърпеливо движение с малката си ръчичка. — Няма да е много важен, след като не мога да си го спомня. Ще говоря със съветниците си дали вашата цена е приемлива. А вие ще продължите да търсите междувременно втората половина от играта.

— Най-старателно, Ваше величество. Мога ли да ви докладвам утре какво съм успял да направя?

— Да, да… — Махараджата бе погълнат отново от играта. Внимателно натисна копчето. Лъвът вече направи своя опасен скок… — Да. Добре. До утре.

Слава тебе, господи! С ликуващо сърце Рюъл се спусна по стъпалата на голямото дворцово стълбище. Това бе само първата крачка, но каква крачка! Тя обещаваше успех! Ето, дори и дъждът си бе дал отдих. Мрачното небе скоро ще отговори пак своите шлюзове, но това временно спиране на дъжда беше щастливо предзнаменование.

— Към хотела ли, сахиб? — попита собственикът на рикшата.

— Да — потвърди Рюъл, като се настани по-удобно. Но сетне, следвайки някакъв вътрешен импулс, промени намерението си. — Не, не… — Чувстваше, че трябва да сподели с някого радостта си. Но знаеше, че този някой не е Йън. — Откарай ме до бунгалото на сахиб Райли.

Кобрата се люлееше ритмично, вперила зли, тъмни като оникс очи в тревожно лаещото куче.

„Божичко, не позволявай да стане! Дано не нападне!“ — молеше се Джейн, докато се промъкна безшумно през вратата на конюшнята. Безкрайно бавно и предпазливо тя протегна ръка към ножа в ботуша си.

Змията бе пропълзяла в средата на конюшнята, точно пред бокса на Бедилайа. Откъснеше ли се от неистово лаещото куче, като нищо можеше да се хвърли върху кобилата.

— Стига, Сам! — простена без глас Джейн. — Тихо!

Кучето бе толкова възбудено, че изобщо не я забеляза. Лаят му се усилваше все повече. Змията бе вдигнала глава точно срещу него, на височина почти четири стъпки.

Кобрата беше голяма, най-малко десет стъпки. Джейн погледна ножа в ръката си и го захвърли ядно. С нож срещу змия! За да може да го използва, би трябвало да е много близо до кобрата. По-добра работа щеше да свърши вилата за изтребване на тора, опряна до стената.

Тя замръзна на мястото си, когато змийската глава се обърна към нея. Сърцето й биеше лудо, кръвта бучеше в ушите й по-гръмко и от лая на Сам. Джейн се намираше далече от кобрата, но защо бе това странно сковаване, като че цялата бе парализирана само от очите на влечугото?

— Назад, Сам! — изкрещя тя отчаяно. — За бога, престани да я дразниш! — Джейн бавно описа широка дъга около змията, така че да застане зад нея.

— Какво правиш, по дяволите? — На вратата стоеше Рюъл, смъртно бледен, лъснал от пот. — Излизай!

— Тихо! — изсъска му Джейн. Отново бе вперила очи в змията. — Не мърдай! Ако я уплашим, ще скочи върху Сам.

— Остави Сам! Гледай ти да се махнеш, преди…

Джейн не обърна внимание на думите му. Пристъпи още една крачка към змията. Четири метра до кобрата… Три метра…

Рюъл изруга.

— Добре, ще махна това проклето псе оттука! — И той тръгна към кучето. — А ти изчезвай!

Тежките му стъпки привлякоха вниманието на кобрата — тя се надигна още по-високо и по-заплашително.

Хванала вилата пред себе си, Джейн се втурна напред, набоде змията и я хвърли надалеч, тя се удари в стената и падна, виейки се в конвулсии. Кучето с бесен лай се втурна към кобрата.

— Не! — изкрещя Джейн.

Проклинайки, Рюъл успя да докопа Сам само на три педи от змията.

— Дръж го! — Джейн избута Рюъл настрани и стовари с все сила дръжката на вилата върху главата на змията. Удари няколко пъти, отново и отново.

Останала без дъх, тя най-после престана да удря — змията вече не помръдваше.

— Мисля… че е мъртва. — Тя побутна с вилата тялото на змията.

Рюъл се спусна към нея. Обхвана раменете й с ръка:

— По дяволите! — В очите му блеснаха пламъци. — По дяволите!

— Махни си ръцете или и тебе ще намушкам с вилата! — отблъсна го разпалено Джейн.

— Да не мислиш, че ще ме уплашиш? Ти и твоята проклета вила за тор, ти и твоята още по-проклета змия! — Той я разтърси отново. — Можеше… Можеше… — Той я пусна и тръгна, олюлявайки се, към вратата.

— Къде отиваш? — попита тя, изненадана, че я оставя така внезапно.

— Лошо ми е. — Той почувства, че ще повърне и се втурна навън Джейн го проследи с очи, слисана от тази напълно неочаквана реакция. Неочаквано понечи да го последва, но се въздържа. Няма да му е приятно да го види в мигове на слабост. Самата тя още трепереше от страх и нямаше сили да понесе гнева му.

Когато няколко минути по-късно излезе от конюшнята, видя, че Рюъл мие лицето си с вода от коритото за водопой на конете. Мушаменият му плащ лежеше на земята до него, мократа риза бе полепнала по тялото му. Той вдигна очи и я погледна, все още смъртно бледен.

— Съжалявам — каза той кратко. — Не понасям змии.

— И аз. — Тя сви рамене. — Обаче свикнах вече с тях. Когато си раснал в палатки, често трябва да се разправяш с тези гадове.

— Защо не направи каквото ти казах? Знаеш ли, че можеше…

— Въпросът беше за Сам — прекъсна го тя. — Кобрата щеше да го умъртви.

— И затова рискува собствения си живот?

— Сам е мой. Човек носи отговорност за онова, което му принадлежи.

— Всемогъщи боже!

— Тебе това не те засяга — каза тя хапливо. — Сам може и да не е много умен, но той…

— Той е едно куче с магарешки инат! Точно куче за тебе. Не можех да допусна, че ще излезеш срещу кобра с някаква си вила. Идва ми да те удуша! — Той отново сви юмруци.

Джейн не беше виждала досега Рюъл в ролята на безпомощен. Тази проява на слабост я изпълни с любопитство.

— Какво си преживял, та мразиш толкова змиите?

— Всеки от нас се страхува от нещо. — Вдигна мушамата си от земята и я нахлузи през главата. Като видя, че тя продължава да го наблюдава, той само сви рамене: — Мисля, че ти дължа едно обяснение… — Той помълча малко, преди да признае: — Хапан съм.

Очите й се разшириха от ужас:

— От кобра?

— Не, не. Беше преди години, в Гленкларън. Пепелянка. Бях решил да прекарам нощта из хълмовете… — Говореше бързо, отсечено, като че искаше час по-скоро да приключи с този разказ. — Нали ти разказах за моето лисиче. Винаги го взимах със себе си при тези… излети. Човек е понякога страшно самотен навън в нощта. Една нощ се събудих от някакво убождане в левия крак. Беше се свила под одеялото ми пепелянка. Убих я с един камък… — Устните му се изпънаха. А малко по-надалече видях лисичето, мъртво. Проклетото влечуго го бе ухапало, преди да се промъкне под одеялото ми.

— О, не! — изохка Джейн без глас.

— Съблякох ризата си и откъснах една ивица, за да превържа крака си. И тръгнах да търся помощ. — Той пак сви рамене. — Нямах късмет. Точно онази вечер майка ми бе отишла до селото. Йън ме намерил чак на сутринта, в безсъзнание. Той довел помощ.

Джейн го гледаше безмълвна. Изражението му се бе променило. Лицето му стана някак зло и затворено.

— Сега разбирам защо ми хареса това че Картаук е изобразил Абдар като змия. В моите очи няма по-голямо унижение за един човек… — Той се готвеше да тръгне към рикшата, която го очакваше. — Трябва да се върна в хотела. Не се страхувай, няма да те отегчавам повече със спомените си.

— Не съм се отегчила — каза Джейн бавно. — Но мисля, че това, което ми разказа, е много тъжно.

— Така ли? И защо? — Рюъл щракна с пръсти. — Ах, да, лисичето! Сърцето ти се облива с кръв заради участта на моето приятелче.

— Не е това.

Тя не можеше да знае, че през онази нощ сърцето му наистина се бе обливало в кръв от мъка, макар че никога не би признал тази си слабост.

— Защо дойде в конюшнята? — попита тя.

На лицето му трепна някакво загадъчно изражение:

— Ами просто реших да намина…

Отговорът му я изненада. Отношенията между нея и Рюъл не бяха такива, че да си правят подобни непринудени посещения.

— Как мина аудиенцията при махараджата?

— Добре. — Лицето му се проясни и той се усмихна широко. — Дори много добре.

— Ще получиш ли своя Цинидар?

Той кимна.

— Скоро. — Рюъл погледна към Сам. — Би трябвало да държиш това куче в къщи, независимо какво казва Патрик. Подът на конюшнята е целият на дупки, пак ще му налети някоя змия.

Той свали почтително шапка и се отдалечи. Почти беше стигнал до рикшата, когато тя изтича към него:

— Рюъл! Колко голям беше, когато те ухапа змията?

— Нямам представа… — Той й хвърли поглед през рамо. — Някъде на девет трябва да е било.

Джейн остана загледана след рикшата, която се отдалечаваше, дрънкайки със звънчетата си.

„Човек понякога е страшно самотен навън в нощта.“

Деветгодишен. Тя бе помислила, че злополуката със змията е станала много по-късно. Какво търси едно деветгодишно дете само нощем всред хълмовете? И защо са го намерили чак на другия ден, след като все пак е успяло да се добре до замъка? Надали някога щеше да научи отговора на тези въпроси.

— Е, носите ли я? — попита махараджата лакомо, когато Рюъл влезе в залата за аудиенции.

— Не, но съм на път да я намеря. — Рюъл нарочно направи малка пауза. — За съжаление цялата тази работа с покупката ме ангажира толкова много, че просто ми изхвръкна от ума.

Махараджата го изгледа мрачно:

— За какво е цялата тази долнопробна игра? Зная, че ще ми я дадете, когато пожелаете.

Рюъл се задоволи само с една усмивка.

— Добре, от мене да мине! Ще получите острова, но не за четири хиляди лири. Висшият съвет смята, че струвал най-малко десет хиляди повече.

Рюъл не допусна да проличи напрежението му.

— Не съм богат човек. Мога да си позволя най-много още пет хиляди.

— Така да бъде! — Махараджата се усмихна хитро. — Ще подпишем документите, след като вие ми…

Рюъл го прекъсна не особено вежливо:

— Брат ми и полковник Пикеринг чакат навън в приемната с всички необходими документи. Можем да подпишем договора веднага… за да не се раздвоява вниманието ми и да мога да се посветя изцяло на търсенето на играта.

— Да, да! Да приключим с тази работа! — прие старият махараджа нетърпеливо. — Нека да влязат двамата!

Четиридесет и пет минути по-късно Рюъл пъхна договора в джоба си и предаде едно копие на полковник Пикеринг, който пък трябваше да го представи пред висшия съвет заедно със съответния чек.

— Така-а, всичко е уредено — каза махараджата. — Сега вие спазете вашето обещание!

— Точно това възнамерявам да сторя. — Рюъл щракна с пръсти. Колата! Как забравих, че оставих пакета в рикшата, като се връщах от пазара… — Той се засмя щастливо. — Какъв пропуск, Ваше величество! — След това се обърна към Йън: — Би ли слязъл долу да донесеш пакета?

Йън тръгна с полковник Пикеринг към вратата.

— Ще го предам на някой прислужник и те чакам на главния вход.

Махараджата изчака, докато те излязат и се обърна с хитра усмивчица към Рюъл:

— Значи си мислите, че ме измамихте?

— Защо трябва да го мисля?

— Всъщност вие измамихте себе си. Цинидар няма никаква стойност. Моят емир ми го описа: само джунгла и голи планини, истинска пустош. Дори и летният дворец, който моят прадядо е строил там някога си, трябва да е напълно порутен. Островът не струва и една четвърт от това, което ви поисках.

— Е, значи сте ме сметнали за глупак.

Махараджата се ухили:

— Но виждам, никак не сте ядосан. А пък аз исках да се ядосате.

Рюъл си позволи само лека усмивка, въпреки че едва се сдържаше да не се разскача от радост. Островът! Най-после Цинидар беше негов!

— Като имам време да размисля каква глупост съм направил, положително ще има да се ядосвам!

Махараджата целият засия:

— Несъмнено. Хитро ви изиграх, какво ще кажете? — Много хитро.

Рюъл се поклони и напусна залата за аудиенции.

— Накараха те да платиш повече, отколкото предполагахме — каза Йън загрижено, щом Рюъл дойде при него.

— Трите хиляди лири, които ми останаха, ще стигнат за начален капитал.

— Бих искал да мога да те подкрепя да изплуваш — каза замислено Йън. — Но знаеш как е в Гленкларън, парите все не стигат.

— О, Йън! Не искам твоите пари!

— Те са и твои пари. Винаги съм смятал да делим малкото, което имаме… — Той тихо добави: — Огорчението не бива да ти попречи да вземеш онова, което ти принадлежи.

— Не изпитвам огорчение. — Рюъл искрено се изненада, че е точно така. Откакто се помнеше, сега за първи път в него нямаше и следа от горчилка. Покупката на острова като по чудо заличи всички тягостни спомени. — Задръж парите си, Йън. Гленкларън се нуждае от тях повече, отколкото аз. Ще намеря начин да си осигуря онова, което ми е потребно.

Йън го изгледа изпитателно и кимна замислено.

— Да, сигурно е така. Мисля си, че вече е време да се прибираме в къщи. — Той се окашля и продължи оживено: — Какво ще кажеш? Защо да не убием с един изстрел два заека? Ще резервирам две места на кораба от Наринт и ще дойда с тебе на пробното пътуване на железницата. Мисля, че Шотландия е чудесно убежище за Картаук, там ще е в пълна безопасност.

— Въпросът е другаде: дали Гленкларън ще е в безопасност, ако Картаук е там! — усмихна се Рюъл. — Я си представи, че му хрумне да разруши защитните стени и да си измайстори пещ от камъните? Виж, за Маги няма опасност! Тя ще го постави на място при всеки негов опит.

— Маргарет — поправи го машинално Йън, а след това повтори вече по-мило: — Маргарет!

Рюъл се взря в сериозното лице на Йън и почувства как го запя вълна на обич. Сега, когато вече Йън се канеше да отпътува за дома, би могъл да си позволи да премахне бариерите, които толкова дълго бе издигал към брат си.

— Ще се опитам да го запомня — каза той сърдечно. — Маргарет.

— Шотландия? — Джон Картаук набърчи чело. — Моята майка ми я описваше като гола, студена земя. На един художник са нужни топлина, цветове, с тях той храни душата си. Обичам слънцето.

— Мога да се обзаложа обаче, че повече обичате ръцете си, за да позволите да ви ги отсекат! — напомни му Рюъл.

— Така е. — Последва философско свиване на рамене. — Кой знае, може пък и да свикна със студа. Вашият брат ще бъде мой благодетел, така ли?

— Йън не може да си позволи да ви предложи нещо повече от покрив над главата ви.

— Тогава сам ще си намеря благодетел. Може би самата кралица Виктория… Сигурно притежава достатъчно злато.

— Кралица Виктория сигурно ще е очарована да чуе, че включвате в плановете си и нейното злато.

— Като види някое от моите произведения, ще се предаде. Може да ми възложи да й направя бюст. — Картаук сви вежди. — Въпреки че много се съмнявам дали ще приема. Лицето й нищо не ми говори. Мразя двойни брадички. — Скулпторът се обърна към Джейн. — Къде отивате с Патрик, като приключите тук?

— Още нищо не са му предложили. Той каза, че ще решаваме, след като получи парите от махараджата… — Джейн погледна златаря със сериозни очи: — Джон, след два дни е първото пътуване до Наринт. В седем часа. Рюъл смята ти да ни чакаш оттатък Ланпур. Там ще е най-безопасно. Следобед ще дойда да те взема и ще те заведа до каньона… — И тя тръгна към вратата на храма.

Рюъл я последва.

— По-добре ще е аз да взема Картаук. Ако Абдар е разбрал, че съм успял да купя Цинидар, ще е наясно, че единственият човек, който все още може да го заведе до Картаук, оставаш ти. Ще те следи най-зорко.

— Но ти не знаеш пътя.

— Напротив. — Смаяното й лице го накара да се разсмее. — Последните три пъти аз трябваше да бъда водач. Ориентирам се отлично, този измислен лабиринт от пътища е нищо в сравнение с лондонските канали. Казвал ли съм ти, че работех като ловец на плъхове?

Тя стисна устни.

— Ето, пак се подиграваш с мене!

Усмивката му угасна.

— Никога не бих ти се подигравал, Джейн! Ти притежаваш твърде много сила и достойнство, за да може някой да ти се подиграва.

За първи път през този ден тя го погледна истински и онова, което видя, я изненада: студенината в изражението му, която толкова я притесняваше, сега бе изчезнала. Не, може би не напълно, но сега имаше някаква топлота, като че ли я гледаха очите на Йън. Сигурно пак се лъже! Та той изобщо не прилича на брат си.

— Думи, само хубави думи.

— Верни думи. — Той отклони поглед. — Искам да ти кажа нещо друго. — Последва твърде продължителна пауза, преди дой да изстреля: — Аз… съжалявам!

— Какво? — попита тя объркана.

— Чу какво казах. Не искай от мене да го повтарям. — Той крачеше до нея, без да я поглежда. — Няма да те залъгвам с обещания, че никога няма да го повторя. Исках те, исках и Цинидар…

— Но за какво се извиняваш? Каква е тази промяна?

— И ти ли? Какво са се захванали всички да настояват, че съм се променил. Просто исках само да…

— Но защо? — повтори тя.

Той се позамисли, преди да отговори:

— Предполагам, че защото съм щастлив… Не мога да си спомня да съм бил някога щастлив. Бивал съм удовлетворен, бивал съм доволен, но щастлив — никога. Странно чувство.

— Щастлив си, защото получи своя Цинидар?

— Нещо повече от Цинидар. То е като да…

— Като какво? — впери очи в него Джейн.

— Един нов живот, един шанс… — Той се засмя. — Като че слизаш на последната гара от влака и знаеш, че си пристигнал. Сега по-ясно ли го казах?

— Да… — Точно така се бе чувствала тя преди години, когато напусна Френчи. Внезапно почувства Рюъл като сродна душа.

— Да, ето това исках непременно да ти кажа… — И той продължи да крачи мълчаливо до нея през целия останал път.

Глава осма

Стресна я силно блъскане по вратата. Кой може да е? Посред нощ…

Някой заудря по вратата, още по-силно.

Джейн наметна бързо робата върху бялата си нощница, изтича и отвори.

Пред нея стоеше Рюъл.

— Какво има? Какво дириш тук? — прошепна изумена тя. Уплашеният поглед, който хвърли през рамото му към коридора я увери, че Патрик явно не е чул хлопането. — Какво има? Защо не си в хотела?

— Трябваше непременно да говоря с тебе. Размислих. Целия следобед съм мислил. — Той млъкна и след това изведнъж изстреля: — Това е. Все трябва да го кажа някак! Искам… да се оженя за тебе.

— Мо-оля? — Не можеше да повярва на ушите си.

— Не казвам веднага. Ще са нужни няколко години, за да мога да ти предложа нещо повече от това да гледаш как се изтрепвам от работа. Но когато заработи мината, пари ще дойдат. — Рюъл се намръщи. — Един господ знае кога ще е. Може да се наложи да чакаме като Маргарет и Йън.

Джейн поклати глава като замаяна:

— Нищо не разбирам!

— Йън ми каза, че ми трябва дом. Той каза, че имам нужда от… — Той сви рамене. — Може и да е прав. Дом. Но има ли дом без жена?

— И затова ли ме искаш?

— Не е точно така. Аз… аз имам… Аз изпитвам към тебе…

— Желание?

— Не, друго е.

— Чувство за вина?

— Не! — И той изведнъж избухна: — Какво само питаш? Не искам да ме напуснеш! Искам да се грижа за тебе! Искам… Сам вече не зная какво искам. — Той заговори бързо, с несвой глас: — Ще се погрижа да имаш всичко, каквото пожелаеш. От тебе нищо не искам, нищо друго, освен да делиш с мене леглото и когато му дойде времето, да ме дариш с детенце… Какво неразумно има тук?

— Няма нищо неразумно. — Джейн беше абсолютно объркана. Би могла да очаква всичко друго, само това не! Никога не би могла да си представи, че ще се случи такова нещо. Брак. С Рюъл. По-скоро би могла да си представи брак с някакъв демон…

— Какво ще кажеш?

Тя пое дълбоко дъх и поклати глава.

— Не, благодаря.

— Защо не? — Той не изчака отговор и продължи припряно: — Зная, че започнахме не както трябва, но това може да се поправи. Уважавам те, ти ме уважаваш, нищо че не ме харесваш чак толкова.

— Не е до харесването. Но аз не мога да ти вярвам.

— Ще се научиш. Никога не съм изоставил приятел, ще видиш.

— Железницата…

— Ще се погрижа и за Патрик.

— Патрик няма нужда от това — пресече го тя гневно. — А дори и да беше така… Не, животът, който ти ми предлагаш, не е за мене. Нима не си го разбрал? Аз не съм жената, която ти трябва за съпруга. А и ти не си това, което аз бих искала.

Нещо стана с лицето му. Джейн би могла да се закълне, че нищо не е в състояние да засегне Рюъл Макларън. Но сега този нов, непознат Рюъл пред нея изглеждаше раним и наскърбен. Или греши? Защото сега отново се появи заядливата му усмивка.

— Възразявам! Има все пак някои части от моята личност, които ти винаги си харесвала.

Тя настръхна.

— Тук вече се лъжеш.

— Не се лъжа. Да не си мислиш, че и при мен не е същото? То е непрекъснато помежду ни. Разбери…

Изведнъж цялата му обърканост се изпари сякаш с един замах. Джейн почувства властното му присъствие. Осъзна, че той цели да предизвика точно това. В един миг се превърна отново в сластния изкусител от онези дни, преди отиването им в салон — вагона. Излъчваше такава неудържима сила, такова привличане, че Джейн сякаш можеше да докосне тази сила.

— Ще се увериш колко ме бива в това, да осигуря на една дама онова, което пожелае… — Той се обърна и тръгна към вратата. — Налага се да тръгна. Трябва да си оградя участъка преди пътищата ни да се разделят, но искам да ти напомня за себе си… и за онова, което ще ни липсва и на двамата. Чакай ме утре за вечеря!

— Но аз не бих искала ти…

— Разчитай, че ще дойда. — Той се обърна към нея и погледът му се плъзна по извехтялата й роба. — По нощница не съм те виждал досега! — Рюъл се намръщи. — Ако това нещо тук изобщо може да се нарече нощница. Някой ден ще те облека аз в нещо ефирно, в едно истински съблазнително неглиже.

С тези думи той се завъртя на токовете си и бързо напусна къщата, но успя все пак да чуе как една врата се затръшна силно след него.

— Отивай си, Рюъл! — каза тя, преди още той да успее да отвори цялата врата. — Казах ти да не идваш. Не те искам тука!

Рюъл не трепна. Само вдигна вежди:

— Какво? Не си ли сготвила още?

След това смъкна мокрия си от дъжда плащ и го пусна направо на пода.

Не го беше виждала досега така облечен — в тъмнокафяв костюм, с колосана бяла риза и черна вратовръзка. Светлината от фенера до вратата се отразяваше в излъсканите му обувки, изсветлелите кичури в косата му просто блестяха. Тази елегантност бе съвсем неочаквана за Джейн. Обзе я ужас като осъзна как е облечена самата тя.

„Няма причина да се държа, като че се отбранявам!“ — опита да се поокуражи тя.

— Върви си, моля те!

— Щом не искаш да ме нахраниш, тогава идвам просто да разменя някоя дума с Патрик. Той в къщи ли е?

— Легна си вече.

— Какво? Вече? Няма осем и половина.

— Уморен е. Невъзможно е сега да говориш с него.

— Но трябва. Искам да го помоля за ръката на дъщеря му. — Рюъл щракна с пръсти. — Това сигурно малко ще го притесни. Нали не иска да знае, че има дъщеря.

— Не говориш сериозно, предполагам.

— Обаче е точно така. Откакто поех по пътеките на добродетелта, искам да спазвам традициите. Не ми се вярва да е заспал. Ще ида просто при него и ще му…

— Не! — Дъхът й излезе на пресекулки. — Та това е чиста глупост и няма да позволя да говориш с Патрик.

Най-неочаквано той отстъпи.

— Добре тогава. Съгласен съм…

Джейн би предпочела хиляди пъти той да затръшне вратата след себе си.

— … ако направиш с мене една малка разходка.

— Разходка?

— У дома, в Гленкларън годениците излизат вечер да се разхождат. Със съответния придружител, естествено.

— Нямам никакво желание да се разхождам с тебе.

— Тогава съм принуден да вляза и да поговоря с Патрик. Надявам се, че ще ни даде благословията си. Както ти съвсем правилно забеляза, той има слабост към мене.

Явно бе, че той няма да се откаже от намерението си.

— Вали — каза Джейн уморено.

— Ами добре тогава, на мене ми е достатъчно да поседя с теб на верандата.

Джейн му хвърли яден поглед. Безобидната усмивчица на Рюъл не можеше да я заблуди. Под тази усмивка се криеше непоколебима решителност.

— Добре, десет минути — каза тя и се отмести, за да му направи път.

— Отлично! — Рюъл тръгна след нея през салона към вратата, водеща към верандата.

— Виждаш ли колко съм послушен? Изпълнявам всяко твое желание и подтичвам след тебе като предания Сам.

— Сам не подтичва след мене. — Тя седна на отрупаната с възглавници плетена пейка. — Дори Сам проявява повече разум.

— Да не би тази забележка да е насочена към мене? — Рюъл седна до нея. — Но аз съвсем нямам щастието на Сам. Такъв грешник като мене може да се държи само с полагащото се смирение.

— Ти това?!

Той се ухили:

— Признавам, че и на мене тази роля ми е твърде чужда, но се опитвам да се приспособя. Дай ми ръката си.

— Защо?

— Искам да държа ръката ти. Йън и Маргарет положително се държат за ръце. Така се полага, когато ухажваш някого.

— При нас не може да става дума за ухажване.

— Напротив, може. — Той взе ръката й и преплете пръсти с нейните. — Чакай, не се дърпай! Та това е само ръката ти! — Тонът му беше успокоителен. — Само ще поседим така, ще поразговаряме и ще слушаме дъжда.

Всяко нейно мускулче бе напрегнато, полагаше усилие, за да остане седнала неподвижно до него. Пронизваше я едно-единствено усещане: как се допират ръцете им, раменете им…

— Изглежда отлично знаеш как се ухажват жените в Гленкларън — каза тя подигравателно.

— Зная го само от онова, което са ми разказвали. Бях твърде необуздан хлапак, не ми стигаше търпение за задявки и ухажвания.

А сигурно не му е било необходимо. С този негов чар… Достатъчно е било само да нададе зов и всяка жена би се покорила като омагьосана…

— Далеч ли е Гленкларън от…

— Не желая да говорим за Гленкларън. Той е само едно тъпо, потискащо място. — Въпреки думите му той продължи да я гледа ласкаво. — Изобщо не бе подходящ за мене. А и на теб не би ти подхождал. Като се оженим, ще живеем на Цинидар.

Замаяна, Джейн напразно търсеше някаква друга, не толкова лична тема за разговор.

— Как го намери този твой Цинидар?

— Плавах на един кораб от Австралия за Африка и слязохме там, за да набавим храна и прясна вода. Корабът отплава, а аз си останах на острова.

— Защо?

Рюъл вдигна рамене.

— Хареса ми. Имах чувството… — Той се опита да намери подходящата дума. — Стори ми се, че някой ме извика.

— Красиво ли е там?

— Така мисля. — Рюъл помълча, загледан вътре в себе си. — Да, Цинидар е красив.

— Ала не това е причината да искаш да го купиш?

— Щом го зърнах, веднага усетих, че ми принадлежи. Просто го знаех. — Той обърна ръката й и погали с върха на показалеца си дланта й. — И тъй като този остров ми бе просто обещан от небето, не виждах защо съдбата да не се е погрижила да го обзаведе с онова, което обичам повече от всичко.

— Злато — засмя се тя тихо.

Той кимна.

— Тръгнах да огледам. Покрай самата стена на каньона вървеше пътечка, затрупана на места с каменни блокове. Прекатерих се през тях. На дъното на тази огромна пукнатина ми трябваха цели три седмици, за да си проправя път през джунглата и да се добера до върха. Имаше моменти, в които ми се струваше, че никога няма да успея. Но когато стигнах… — Безкраен възторг пръсна сияние върху лицето му. — Цели жили самородно злато! Богати, тлъсти жили! Дори потоците жълтееха от злато, само се наведи и си вземи някой къс, голям като гъше яйце.

— И ти взе ли си?

Рюъл поклати глава.

— Само ако кажех някому за находището, новината би се разнесла като степен пожар. Преди това трябваше да си осигуря Цинидар по закон и ред. Затова се върнах, окъсан, умиращ от глад, без пукнат грош в джобовете си и обявих всред хората на пристанището, че не съм успял да изляза от каньона. С първия попаднал ми кораб напуснах острова и опитах щастието си в златоносните полета на Джейленбург. Трябваха ми цели три години, разработих два запазени участъка, но накрая събрах достатъчно и можех вече да купя Цинидар от махараджата.

„Три години убийствен труд и лишения… И всичко това заради Цинидар!“ — помисли си Джейн.

— И сега се връщаш там?

— Да. Ще те извикам да ме последваш щом… — Той не продължи, стреснат от изражението на лицето й. — Това ще стане, Джейн! — Той отмести един от кичурите, паднали на слепоочието й. — Не съм те виждал досега с разпусната коса. Иска ми се да видя как се разсипва по раменете ти. Тогава… в салон — вагона ужасно ми се искаше да разплета плитката ти, но бях толкова възбуден, че не можех да се контролирам…

Тя усети жарката вълна на кръвта в бузите си, по врата, по гърдите си.

— Но сега мога — каза Рюъл тихо. Показалецът му продължаваше да гали дланта й, посипваше я сякаш с тръпчици, които плъзнаха по цялата й ръка. — Искам да правя всичко, което ти искаш. Патрик спи и няма да ни смущава. Искам да заключа вратата и…

— Не бива — прошепна едва чуто тя.

Милостива богородице! Чувстваше гърдите си толкова набъбнали, та чак опъваха ризата й и заплашваха да спукат плата. Можеше да се надява само на това, че той не го е забелязал. Но много по-вероятно бе да е разбрал… Той изглежда винаги точно знаеше как може да извика у нея определена реакция.

— Помниш ли картините на махараджата? Има толкова много пътища към блаженството! Искам да ги извървя с тебе… всичките.

Тя се задъхваше и трепереше също както тогава, във вагона на махараджата. С ужас осъзна, че би искала да се хвърли на пода, да коленичи също както онази жена от картината, да му се подчинява сляпо, да прави всичко, което той пожелае.

Долавяше леката миризма на сапун, която лъхаше от него, долавяше ромона на дъжда в сламения покрив на бунгалото.

Така ромолеше дъждът по покрива на вагона…

— Но днес е по-различно — каза той, като че бе прочел мислите й. — Не се опитвам да те прелъстя.

— Така ли?

— В началото беше така, но сега… сега съм готов да ти докажа, че мога да бъда смирен и търпелив.

Би трябвало да се отстрани от него, а седеше като вцепенена.

— Пусни ме — прошепна тя.

Той импулсивно я сграбчи още по-силно, но бавно отпусна ръката й.

— Виждаш ли колко съм послушен. А изобщо не исках да те пусна. — Рюъл стана и отиде към вратата. — Ще удържа на обещанието си. Десетте минути изтекоха. Тръгвам. — Вече в рамката на вратата той се спря и я погледна. — Нищо не е приключено. Никога няма да се отървеш от мене. Ще остана тук в Казанпур, докато вие с Патрик напуснете града.

— Ще бъде само губене на време. Няма да променя решението си. А и Цинидар? Какво ще стане с него?

— Чакал съм за Цинидар с години. Мога да почакам още малко. — Рюъл се усмихна. — Джейн Барнаби, ти си заслужаваш чакането.

Локомотивът вече плюеше пара, фенерите бяха запалени, когато Рюъл се качи в будката на машиниста.

— Къде е Картаук?

— В каньона Ланпур, в безопасност. — Той се засмя. — Направихме му един навес до стената на пропастта, но той не престана да проклина, защото дъждът се стича и здравата ще го намокри, докато изчака влака. Наложи се да му кажа, че в Шотландия мусони няма.

Джейн вдигна щита на благоразумието, за да се предпази от въздействието на неговата усмивка и на очите, с които я гледаше. След една почти безсънна нощ успя да убеди себе си, че е в състояние да остане равнодушна към неговата притегателна сила, а сега изведнъж отново я усети като истински удар.

Тя бързо отклони поглед.

— Йън пристигна преди четвърт час. Сега е във вагона на махараджата. Искаше да го поразгледа, докато се приготвим за тръгване.

— Да се надяваме, че Абдар не е научил за нашия план и няма да ни причака някъде по пътя — каза Рюъл.

Джейн само кимна.

— Време е да потегляме. — Извърнала лице към Рюъл, тя добави: — Можеш да поддържаш огъня. Аз ще следя за пътя… — Тя даде знак на Робинсън, който бе седнал на мястото на машиниста и локомотивът бавно потегли. — Патрик каза, че целият път до Наринт е свободен, вчера е инспектирал всичко, но може междувременно да е станало нещо…

Преди да стигнат до каньона Сикор се наложи два пъти да спират. Единия път, за да вдигнат от релсите едно паднало дърво, а втория път — за да прогонят един воден бивол, който най-спокойно преживяше, застанал на линията.

Малко преди да стигнат до Сикор, влакът забави ход. Но щом преминаха над придошлата буйна вода, Робинсън ускори и локомотивът се изтегли плавно от моста.

— Мостът над Ланпур е веднага след завоя — каза Джейн. — Гледай за Картаук.

— В този дъжд той по-лесно ще види светлините на влака, отколкото ние него. — Рюъл дойде при нея на прозореца. През гъстата завеса на дъжда само тук-там се мяркаха жълтите води на реката. Влакът навлезе в моста. — Да се надяваме, че Картаук бърза да се спаси от дъжда и ще се метне на влака, щом като намалим скоростта… Какво става?!

Джейн също чу и сърцето й се обърна.

— Робинсън! — извика остро тя.

— Зная — прошепна дрезгаво Робинсън и увеличи скоростта. — Вагоните са само три. Може би ще се измъкнем преди…

Локомотивът се наклони и спря, стържейки ужасно.

— Какво стана? — попита Рюъл.

— Един от задните вагони е дерайлирал — промълви Джейн, изтръпнала от ужас.

— Абдар! — Рюъл изруга.

Влакът се разтърси бавно, още веднъж, и пак… Сякаш някаква змия се извиваше в конвулсивен гърч.

— Всички навън! — изкрещя Робинсън, вкопчил се с всички сили в спирачката. — Локомотивът… дерайлирахме! Сега вече…

— По дяволите! — Рюъл сграбчи Джейн и скочи с нея навън. Болката от падането бе ужасна, но успяха да се претърколят малко по-надалеч.

Дървеният мост потрепери. Придошлите води бучеха като вятър.

Не е възможно! Не може да се случи такова нещо! Мили боже! Защо?!

— Робинсън! — изкрещя Джейн.

Робинсън се появи на вратата на кабината. В следващия миг той скочи и падна до Рюъл и Джейн.

— Бягайте! Тичайте и двамата! — Рюъл скочи на крака. — Опитайте се да се доберете до брега. Аз ще проверя… дали… — Думите замряха на устните му, като видя как последният вагон, салон — вагонът на махараджата се наклони и увисна над бездната. Заплашваше да полети надолу всеки миг… — Йън!

„Йън е вътре! — помисли трескаво Джейн. — Защо не изскача навън? Да е изминала най-много минута, откакто те скочиха от локомотива, макар че изглеждаше цяла вечност…“

— Бягайте от този проклет мост! — Рюъл хвана Джейн за рамото и я бутна към края на каньона, на сигурно място. Тежката врата на салон — вагона се отвори. Йън се опитваше да излезе навън. Челото му беше цялото в кръв, в очите му се четеше ужас.

— Рюъл!

— Скачай! Скачай, Йън! — Рюъл се затича по моста към вагона. Цялата конструкция на моста вибрираше, между траверсите зейваха пукнатини като ужасни черни дупки между някакви огромни зъби. Мостът се люлееше и огъваше така, че Джейн изтръпна. Вперила ужасени очи в последния вагон, тя видя как Рюъл бе коленичил на няколко метра от вратата, видя как Йън бе подметнат обратно към вътрешността, когато вагонът се плъзна от моста и увисна над пропастта. Държеше се само на връзката, която го съединяваше с другия вагон…

„Дано издържи! Господи! Нека издържи, мили боже! — молеше се Джейн. — Направи така, че Йън да излезе невредим!“

Съединителят издържа, но тежестта на вагона бе твърде голяма.

— Не-е!

Викът на Рюъл замря. Той се опита да се изправи, както бе коленичил, но можа само да види как двата вагона заедно с локомотива се изсипаха от моста и полетяха надолу.

— Йън!

Джейн знаеше, че никога, през целия си живот няма да забрави вика на Рюъл.

Салон — вагонът и вагонът за гостите на махараджата се удариха в скалистия бряг, дървените страници се разтрошиха, като че бяха от картон. Всичко се разпадна като частите на сглобяема играчка, а локомотивът се плъзна бавно и изчезна във водите като огромен крокодил.

— Господи!

Рюъл се втурна като обезумял покрай Джейн и Робинсън и започна да се спуска по хлъзгавия бряг към смазаните вагони.

— Недей! — Джейн дори не разбра, че е изкрещяла.

Рюъл ще загине! Не бива да умре! Тя не би могла да понесе той да умре! Не би могла…

Тя се втурна след него, но не бе направила и няколко мъчителни крачки по стръмното, когато Робинсън я догони, смъкна я на земята и се наведе над нея.

— Да слезем! Робинсън! — Тя се съпротивляваше с всички сили и удряше, ридаейки, с юмруци по гърдите му. — Не разбирате ли? Той ще загине! Двамата ще загинат. Трябва…

— Не можем да направим нищо, мис Барнаби.

— Да, той има право, Джейн! — До тях внезапно изникна Джон, вдигнал фенер в ръка. Мокрите кичури коса бяха полепнали по бледото му лице. — Послушай го!

Джейн затвори очи, сълзите бликнаха по бузите й. Йън бе мъртъв, а съвсем скоро и с Рюъл ще бъде свършено.

— Видя ли какво стана, Картаук? — прошепна тя.

— Да, за нищо на света не бих искал да видя отново такъв ужас!

— Отиде целият влак… Как можа да стане?!

— Какво?

— Ох, нищо…

Не, тя не бива да лежи тук… Господи! Тя не може да зареже всичко, след като Рюъл все още не се е отказал. Йън може и да не е мъртъв! Може да стане някакво чудо. Може Рюъл да направи чудо и да го спаси… Те трябва да са готови да помогнат ако се наложи. Рюъл не бива да умре. Той не бива…

Тя бързо се обърна към Джон Картаук:

— Въже! Има ли някакво въже всред нещата, които Рюъл ти остави?

Отломките от луксозния вагон бяха наполовина във водата. Рюъл пропълзя през единствения възможен път — дупката, зейнала над самата повърхност на жълтите тежки валма на водите.

От цялата мебелировка бе останал само куп разтрошени мебели, ламперия и подпори. От преобърнатата порцеланова печка излизаха огнени езичета и бързо поглъщаха малкото, което бе останало от вагона.

„Огънят не е страшен! — помисли си машинално Рюъл. — Проливният дъжд ще го изгаси…“

Той приседна за малко, оглеждайки трескаво съсипните.

Йън лежеше на пода. Тялото му бе някак усукано, погребано под провисналия покрив на вагона.

Рюъл пропълзя и започна трескаво да размества отломките, затиснали брат му. Работеше бързо и точно, като машина.

Вагонът се измести още по-дълбоко във водата. Във вътрешността му нахлу кална вода.

Той отмести с мъка дивана.

— Недей, остави ме!

Един поглед към лицето на Йън — Рюъл въздъхна с облекчение. Очите на брат му бяха отворени, лицето бе разкривено от болка… Но беше жив!

— Ще те оставя, глупости! — Рюъл превъртя дивана на една страна. Вагонът се плъзна още надолу, водата нахлу в ботушите му.

— Късно е — изхриптя Йън. — Спасявай се ти…

— Млъкни! — Рюъл трескаво опипа ръцете и краката на Йън. Като че ли нямаше счупено. — Можеш ли да ходиш?

Йън направи опит да се надигне, но рухна веднага, викайки от болка.

— Не можеш. Аз ще те изтегля! — Рюъл се пресегна към шнуровете, с които бяха прихванати завесите. — Ще направя нещо като примка, иначе няма да те удържа в тая вода… — Той бързо направи двойна примка и я нахлузи през главата си, прекара свободния край на светлия копринен шнур под мишниците на Иън и се изправи. — Това е. Хайде сега!

Той подхвана Йън под мишниците и го затегли към отвора.

Йън изкрещя.

Като че ли някой удари Рюъл. Но той продължи да дърпа.

— Съжалявам… Но вагонът няма да се задържи на скалата. Падне ли, течението ще ни отнесе.

— Ти… нямаш вина. Аз съм… страхливец съм…

— Не си страхливец! — Рюъл успя да го измести още на половин метър.

— Остави! — простена Йън. — Не мога повече.

— Добре. — Рюъл престана да го дърпа и коленичи до брат си. — Добре. Ще останем и двамата тук и ще се удавим в тази проклета река. Това ли искаш? Знаеш, че няма да те оставя.

— Рюъл… Моля те… — Йън затвори очи, останат без никакви сили.

— Добре… Опитай пак.

Следващите минути бяха адско мъчение за Йън, за Рюъл — не по-малко жестоко изтезание. Сам не разбираше откъде намира сили.

Когато се добраха най-сетне до отвора, Рюъл спря, стиснал очи, борейки се да поеме въздух. Йън бе изпаднал в безсъзнание.

Как да го измъкне най-безболезнено от вагона и да го издърпа на скалата?!

Друг взе решението вместо него — вагонът се плъзна и падна изцяло във водата. Течението ги вдигна като сламки от вагона. В следващия миг Рюъл се удари в скалите. Той инстинктивно протегна ръце и се вкопчи в една издатина.

Болка.

Мрак.

Трябва да се държи… Йън. Къде е Йън?

Той усети силното дръпване на шнура. Извърна се и видя Йън недалеч от себе си във водата. Рюъл изпълзя върху издатината, обърна се и започна бавно да тегли шнура — единствената връзка с брат му. Сантиметър по сантиметър. Течението теглеше срещу него, като че искаше да издърпа Йън от ръцете му.

Мина цяла вечност преди Йън да се приближи дотолкова, че Рюъл да може да го хване и да го изтегли с неимоверни усилия на скалата.

Йън лежеше неподвижно. Дали бе само в безсъзнание, или вече не беше жив?!

„Не бива да умираш, по дяволите! Йън? Ти не можеш… да умреш!“

Рюъл притисна ухо към гърдите на Йън. Нищо. Премести глава малко по-високо. Долови едва-едва биенето на сърцето. Все още е жив, слава тебе господи! Но за дълго ли?

Рюъл прехвърли примката през раменете си и започна да влачи Йън нагоре по скалата. Сам не знаеше как успява да припълзи. Един метър. Още един… Нещо топло обля гърба му. Дъжд ли бе? Не, кръв. Копринените шнурове се бяха врязали дълбоко в месото му.

Стигна до високия бряг на самата река и започна изкачването нагоре, по стената на каньона, плъзгайки се на всяка стъпка в жълтата кал.

Успя да извлече Йън на около пет метра, но след това се подхлъзна и падна две стъпки надолу.

Три крачки напред… Пет крачки обратно…

Проклинайки, той отчаяно опитваше отново.

— Дай, ние ще го подхванем! — Беше гласът на Картаук. Картаук, надвесен над ръба. И Джейн! — Ти пусни!

Картаук го освободи от шнуровете.

— Небеса! Нарязали са те на филии!

— Йън…

— Ние ще го извлечем! — Джейн завърза въжето около тялото на Йън. Робинсън бе прехвърлил другия му край около едно дърво. — Стигнем ли догоре, ние ще го изтеглим. — Тя провери възела. — Държи. Давай сега!

Олюлявайки се, Рюъл запълзя след тях нагоре по урвата. Беше истинско мъчение, но не и невъзможно сега, когато бе освободен от тежкия си товар. Бяха им необходими десет минути докато стигнат горе. Там ги очакваше Робинсън.

— Трябва да го отнесем под навеса на Картаук, да е поне на сухо — настоя Рюъл.

След няколко минути Йън бе отнесен под опънатото корабно платнище.

— Вие наблюдавайте как е! — Рюъл се отправи отново към моста.

— Къде отиваш? — извика Джейн след него.

— В Казанпур. За лекар.

— Ти едва се държиш на краката си, как ще стигнеш до Казанпур!

— Не се безпокой! — Тя видя трескавия му поглед. — Само го дръж, не му позволявай да умре докато се върна!

Джейн, останала без дъх, видя как Рюъл премина обратно по мостовата конструкция, която явно не бе пострадала. Но можеше ли човек да бъде сигурен в нещо след тежкото сътресение от дерайлиралия влак?!

Тя въздъхна облекчено, когато най-сетне съзря Рюъл на отсрещния бряг. Той бързо се скри зад завоя.

„Не му позволявай да умре докато се върна!“

Какво трябва да направи?! Йън изглеждаше така, като че ще си отиде всеки миг. А докато Рюъл доведе помощ, могат да минат часове… Одеялото, което бяха метнали върху ранения, вече беше подгизнало от дъжда, нямаше никаква възможност да намерят нещо сухо, нито да запалят огън.

Няма да успее! Сигурно няма да успее да запази Йън жив! Но поне все още имаше някаква възможност да спаси Картаук от Абдар.

Джейн бързо се извърна към Джон:

— Веднага тръгвай за Наринт!

— Няма да те оставя сама тук! — възпротиви се Картаук.

— Прави каквото ти казвам! — Тя млъкна, за да поомекоти малко тона. — Изгубих вече всичко. Не искам и тебе да дам на Абдар. Нека си мисли, че си бил във влака и си мъртъв. В Наринт ще си потърсиш квартира някъде на пристанището и веднага ще намериш начин да ми се обадиш…

Картаук навъси чело:

— Хич и не мисля…

— Престани да мислиш и прави каквото ти казвам! Тук за мене е много по-безопасно, отколкото за тебе. Ще са ти необходими няколко дни, за да стигнеш пеша до Наринт.

Картаук кимна безмълвно и се изправи.

— Пожелавам ти щастие! — прошепна Джейн.

След това бързо се извърна и отново впи очи в Йън. Щастие! Не можеше да повярва, че съществува някъде в света такава дума… Клетият Йън! Надали някога ще види отново своя Гленкларън и своята Маргарет.

Когато вдигна очи от умиращия Картаук бе изчезнал.

„Не му позволявай да умре!“

Не бе възможно да се бори. Но трябва да опита! Трябва да спаси поне едно нещо от това тежко злощастие! Трябва да спаси Йън… Заради Рюъл.

Джейн легна на влажната земя и се притисна силно до Йън, за да му даде малко от своята топлина.

Обви я безпросветен мрак.

— Не! — Искат да й го отнемат. Не разбират ли, че той ще умре, ако не го топли с тялото си? — Не! Не бива да го…

— Спокойно! Замълчи! Всичко е наред… — Гласът на Рюъл. — Само ще го преместим на носилката.

Джейн бавно дойде на себе си. Наоколо се чуваха гласове, мяркаха се светлини и хора. Тя с мъка се надигна и седна на земята. — Жив ли е?

— Едва. — Рюъл стана и й помогна да се изправи на крака. — Трябва да го махнем от тази влага. Патрик чака оттатък каньона с кола. Оттам вече ще е по-лесно. — Той се взря в нея изпитателно. — Ти си не по-малко бледа от Йън. Ще можеш ли да минеш по моста? На места липсват траверси, твърде рисковано ще е да те нося.

— Мога да вървя. — Тя се запрепъва след четиримата мъже, които носеха Йън. Не откъсваше очи от лицето му. — Моля ти се, боже, дано остане жив! Вината е моя!

— Не ставай смешна! — прекъсна я грубо Рюъл. — Тука няма вина! Отначало мислех, че Абдар има пръст в тази работа, но ако беше така, отдавна вече да се е появил на сцената. А има и още нещо: надали би му трябвало да прибягва до саботаж, да извади цял влак от релсите. Започвам да се убеждавам, че е чиста злополука.

Чак когато минаха моста, той я взе на ръце.

— Господи! Как трепериш! Като трепетлика. Не е чудно, че не можеш да мислиш трезво.

„Моя е вината…“

Когато се събуди в собствената си стая, Джейн видя Рюъл седнал на стол до леглото й. Беше се преоблякъл в сухи дрехи, но изглеждаше все така ужасно. Под очите му имаше черни кръгове, между носа и ъгълчетата на устата му се бяха врязали дълбоки бръчки.

— Йън? — прошепна тя.

— Все още не ни е напуснал. Страхувахме се да го пренасяме надалеч и Патрик предложи стаята си, доведе и лекар от форта. Сега доктор Кендрик е при Йън. Убеден съм, че ще стори всичко, което може.

— Положително.

— Искам да ти благодаря задето помогна на брат ми — каза Рюъл, запъвайки се. После изведнъж я погледна искрено изненадан. — На брат ми?! От детинските ни години не съм наричал Йън така! Все си мислех, че ако го държа на разстояние… — Рюъл затвори очи. — Аз… аз го… обичам, трябва да знаеш това.

— Да, виждах го винаги, когато бивахте двамата заедно.

— Виждала си го? Може би и той го е забелязал. Небето ми е свидетел, че правих всичко, за да не му го призная. Не исках да го обичам. Не исках да обичам, когото и да било, но някак си… Рюъл я погледна в очите. — Все още е в безсъзнание. Докторът казва, че нищо не може да се направи. Възможно е изобщо да не дойде в съзнание и да си изгасне така…

— Толкова съжалявам, Рюъл! — Възкликна Джейн, изпълнена със съчувствие.

Очите му светнаха гневно:

— Рано е да го оплакваме. Защото лекарят греши. Аз няма да позволя Йън да умре.

— Но след като нищо не може да се направи…

— Винаги може да се направи нещо! — Рюъл стана и тръгна към вратата. — И аз ще го направя.

Той затръшна силно вратата след себе си.

Господи, колко го обича! Прозря това, когато видя Рюъл да се спуска надолу по урвата. Да, но нали любовта трябва да е сладостна? А онова, което изпитва, е съвсем различно. Има само чувството за неизбежност, за невъзвратимост. Толкова много се бе старала да възпре това чувство, а то се разрастваше и задълбочаваше с всеки изминал ден, докато се видя принудена да му се покори…

По дяволите! Тя не желае да изпитва любов към Рюъл Макларън! Той е безскрупулен, циничен, мислещ само за собствената си изгода. Най-непоносимия човек, когото е срещала.

„Рюъл е един от героите на този свят…“

Така бе казал Йън, а Рюъл бе доказал, че са думи истинни. Може понякога да е безогледен, но се е проявявал и като сърдечен и всеотдаен човек, който не мисли за собствената си кожа… А що се отнася до цинизма, у човека, когото бе видяла преди няколко минути, нямаше и следа от цинизъм. Този човек страдаше, личеше колко е раним…

Всеки път, когато Рюъл изпитваше болка, някакво странно чувство на безпомощност обземаше Джейн, сякаш самата тя страда.

Сега тя лежеше и премисляше онова, което предстои да се направи, макар че все още бе като парализирана от ужас. Решително отметна завивката и провеси крака от леглото. Изпъшка и цялата се изви от това движение — болеше я всяко мускулче. Без да обръща внимание на болките бързо отиде до умивалника.

Само след десетина минути Джейн излезе от стаята си и тръгна, пристъпвайки с мъка, да търси Патрик. Намери го на верандата, на любимата му, отрупана с възглавници пейка, с обичайната чаша уиски в ръка. Господи, дано да е все още трезвен, та да могат да поговорят!

Патрик видя Джейн, но не помръдна.

— Защо си станала? Трябва ти почивка! — Говореше, вперил поглед в чашата си. — Марш обратно в леглото!

— Патрик, трябва да поговорим.

— Голяма беда е това, с брата на Рюъл Макларън. Не вярвам, че може да…

— Не биваше да се случи такова нещо!

— Нещастен случай. Тази проклета река… — Той отпи от чашата си.

— Нещастие. Случват се такива работи.

— Не точно такива.

Пръстите му стискаха чашата.

— Какви ги говориш, Джейн? Като че ли ми е малко на главата! Махараджата е бесен, защото му се счупи играчката. Заплашва, че няма да ми плати.

— Не ме е грижа за махараджата! — Джейн се опита да поуспокои тона си. — В дома ни умира човек. Един добър човек.

— Не е по моя вина! — побърза да се защити Патрик. — Кой би могъл да предположи, че течението ще подкопае така основите?

— Аз видях релсите, Патрик.

Той се взря още по-внимателно в чашата си.

— Не разбирам какво искаш да кажеш.

— Една от релсите се е прекършила, когато навлизахме в моста. Релсите… трябваше да бъдат от специална стомана, издръжлива на натоварване. Аз ходих да ги видя… От чугун. Знаеш колко носи чугунът. Релсите са били свръхнатоварени дори само от придошлите води. А като се прибави и тежестта на влака… — Тя млъкна отчаяно.

По бузите на Патрик се стичаха сълзи.

— Не съм искал да стане така! Мислех, че ще издържат. Отсечката е толкова къса! Какво можех да сторя?! Тия месингови дрънкулки по локомотива излязоха страшно скъпи. Никой не се съгласи да ми отпусне още кредит. Последното нещо, което можеше да ми мине през ума е, че може да загинат хора.

— О, Патрик! — прошепна тя отчаяно. Толкова се бе надявала тайно, че той ще намери някакво правдоподобно обяснение, че ще й каже, че греши…

— Направих страхотна грешка — каза той. — И ще си платя за нея. Аз съм разорен, Джейн! Никой повече няма да ми възложи никакъв проект, като се разчуе, че махараджата обвинява мене.

Джейн усети, че ще повърне.

— Не мога да изпитвам съжаление към тебе, Патрик.

Той закима бързо-бързо:

— Да, да, аз самият никога няма да си простя, ако този човек умре.

Джейн не знаеше дали би му простила даже и ако Йън остане жив.

— Няма да казваш! На никого няма да казваш за релсите, нали? На махараджата съм обяснил, че е злополука, предизвикана от силните вибрации, които са се насложили… Че такова нещо не може да се избегне, че всъщност е виновна реката… Което е и вярно отчасти — добави той бързо.

— На никого няма да кажа — каза глухо тя. — Главният виновник си ти, но и аз имам вина. Видя ми се странно, че ти реши да поемеш надзора на строителството след пристигането на последната доставка, но все си мислех… искаше ми се да вярвам, че ти… — Джейн просто нямаше сили да говори, чувството за вина я смазваше. Ако бе послушала вътрешния си глас тогава, сега Йън нямаше да лежи в съседната стая на косъм от смъртта. Един поглед върху релсите щеше да е достатъчен, за да разбере веднага каква опасност представляват…

— Добро момиче — каза Патрик с облекчение. — Но трябва да направим всичко, което е по силите ни, за да помогнем на клетия човек.

— Не бих искала да те виждам повече тук — прошепна тя.

— Какво?

— Не мога да понасям близостта ти. — Звучеше жестоко, тя знаеше, че е така, но не можеше да се трогне. Чувстваше се изпразнена от съдържание. — Прибери си багажа и върви в офицерския клуб.

Лицето на Патрик стана на тъмночервени петна. В погледа му се четеше недоумение.

— Но аз… — Погледът й го лиши от всякакви илюзии. — Е, щом си сигурна, че искаш това.

— Да, точно това искам! — Тя се обърна и го остави сам.

Мракът се разсея и от него изплува едно мило, разтревожено лице.

— О, Йън! Зная, че си буден. Отвори най-после очи. Моля те!

Отново гласът на Рюъл, настойчив, зовящ го към живот.

— Уморен съм.

— Не, не си уморен! Ти просто си се предал! Погледни ме, Йън!

Клепачите се повдигнаха безкрайно бавно.

Над него бе надвесено лицето на брат му, тясно, изпито, с искрящи очи, вторачени напрегнато в него.

— Ето, така! Сега отвори уста!

Супа, топла и гъста.

— Боли. Боли ме…

— Болката се изтърпява. Можеш го. Стой буден, гледай ме!

Очите на Рюъл сякаш го пронизваха, хватката му беше желязна. През мъглата на болката Йън усети каква борба водеше брат му.

— Ще се опитам — каза той. — Опитвам се…

— Нищо повече не искам от тебе! Йън! Моля те! — Гласът на Рюъл прегракна от вълнение, но Йън долови нотката на непреклонност, която го призоваваше от мрака и го приковаваше към живота. — Останалото остави на мен, Йън!

Всичко е наред. Кръчмата на Кеден.

С безкрайно облекчение Джейн смачка бележката и я накъса на ситни парченца. Картаук е в безопасност. Слава богу, поне едно нещо да е добре.

Рюъл излезе от спалнята.

— Току-що дойде съобщение от Картаук. Пристигнал е благополучно в Наринт.

— Хубаво. — Рюъл затвори предпазливо вратата. — Йън заспа. Прегледът тази сутрин го накара да обезумее от болки.

Джейн бе чула стенанията и крясъците, бе ги понесла не по-малко тежко от Рюъл.

— Поне е жив и с всеки изминал ден изглежда малко по-силен. Като че наддаде малко тази седмица.

Ако Йън се бе посъвзел, Рюъл се бе просто стопил. Спеше на една кушетка в стаята на болния и през последните три седмици почти не се бе отделял от леглото му. Беше отслабнал най-малко с петнадесет фунта — той, който си беше слаб и строен. И все пак не изглеждаше без сили. Напротив, като го погледнеше, Джейн чувстваше как от него струи някаква сила. Силата на волята, с която се бореше за живота на Йън, тя бе онзи пламък, чието сияние идваше от него.

— Какво каза лекарят?

— Йън е извън опасност.

— Слава тебе, господи!

— Да, но Йън не вижда нещата така. — Рюъл се усмихна горчиво. — Няма за какво да благодари на бога, защото сигурно никога вече няма да може да ходи.

— О, не!

— Гръбнакът е засегнат. Не усеща краката си. Възможно е никога да не може да седне дори.

— Може да е временно… Може лекарят да се лъже?

— Колко бих искал да е така! — Рюъл се обърна и започна да се разхожда в стаята с едри крачки. — Трябва да се върна при него. Не бива да е сам като се събуди.

Джейн остана загледана след него. Сълзите пареха в очите й. През изминалите седмици, в които бяха водили люта битка за живота на Йън, тя можа да разбере, че Рюъл Макларън е много повече от онзи буен мъж, който бе започнал да й вдъхва страх. Сега видя истинския му облик: човек, който познава болка и обезсърчение, нежност и сила. Изпитваше желание да изтича след него, да го утеши, да облекчи болката му.

— Джейн!

Тя рязко се обърна. На вратата стоеше Патрик, с тревожно лице, смутен и объркан.

— Чух, че Йън бил малко по-добре. Минах да видя дали нямате нужда от нещо.

Тя поклати глава.

— Храна някаква? Лекарства? Останаха малко пари, както знаеш.

— Рюъл има грижа за всичко.

— Да… — Той остана до вратата, стиснал с две ръце шапката си. — Добре, ако е нужно нещо… извикай ме.

— Нищо не можеш да сториш. — Тя замълча, но след това изрече гневно: — Йън може би никога няма да може да ходи.

— О, не! — каза той с безумен поглед.

Тя кимна, после притисна с длани слепоочията си и закрачи из стаята.

— Не е честно, Патрик! Ти изобщо не го познаваш. Такъв мил и добър човек! — Гласът й се скъса, не можа да продължи.

С няколко крачки Патрик се намери до нея и я прегърна.

— Недей! — Той обхвана с ръце главата й и загали косите й. — Недей, Джейн, не плачи!

Всичко бе свършено. Джейн знаеше, че нищо не може да се направи. Но ръцете на Патрик бяха силни и добри. Колко пъти бе жадувала Патрик да я прегърне!

— Ти си моето момиченце — шепнеше той. — Моята Джейн.

С една тиха въздишка тя го отблъсна от себе си.

— Извинявай, но зная, че такива излияния не са ти приятни.

— Не, не! Аз съм този, който трябва да се извини. Бях истински идиот! — Патрик се насили да се усмихне. — Но ти ми прости, нали?

— Не зная дали мога да ти простя или не.

— От колко време сме заедно, ние не можем да изпитваме злоба един към друг… Ужасно ми е неприятно, че трябва да ти съобщя лоши вести, но няма как. Налага се в края на месеца да освободиш бунгалото. Махараджата е развалил договора за наем.

Джейн поклати глава.

— Невъзможно е да напуснем преди Йън да е в състояние да бъде пренасян.

— Махараджата иска да ни прогони от Казанпур, Джейн.

— Не ме интересува какво иска махараджата! — отвърна тя разпалено. — Никъде няма да тръгна, докато Йън и Рюъл имат нужда от мене. Ако толкова искаш да ни помогнеш, намери начин да отклониш намеренията на махараджата.

Патрик мълчеше. Като че ли на сърцето му тежеше още нещо.

— Мисля за това, Джейн. Питам се какво можем да правим, след като напуснем Казанпур. Може би ще е добре да се върнем в Америка и започнем отначало. Америка е далече, там никой няма да е чул за…

— Да оставим това. Сега не мога да мисля за нищо друго, освен за Йън.

Патрик кимна.

— Разбирам. Знаеш ли, трябва да мине малко време, но после всичко ще бъде както преди.

Джейн го погледна с невярващи очи.

— Лъжеш се.

Той понечи да каже нещо, но извърна лице. Събираше сили.

— Ако мога да направя нещо, мила, обади ми се. — Патрик се поколеба, престъпи от крак на крак и се престраши: — Има и още нещо, което трябва да знаеш. Махараджата е наредил на полковник Пикеринг да изпрати един от своите инженери да обследва останките от влака.

Очите й опипаха бързо лицето му.

— Защо не си ми казал?

— Защо трябва да те натоварвам с тези неща? Не вярвам Пикеринг да тръгне да ти досажда с въпроси, за всичко съм се погрижил.

— Патрик, какво си му казал?

Той отбягна погледа й.

— Най-добре беше да го оставя да вярва… да ги оставя всички да мислят, че…

— Отговори ми!

— Казах, че ти си поръчала релсите. — Следващите му думи бяха някакво неясно, трескаво пелтечене. — Трябваше да го направя. Махараджата иска да изкара мене виновен. Не разбираш ли? Така може да ме обвинят в глупост, че съм поверил такова важно нещо на една жена, но няма да могат да твърдят, че съм проявил некомпетентност или… измама… Ще се опитам все пак да ни остане нещичко от парите…

— Ти си излъгал, че съм аз?!

— Не ме гледай така! Казах ти вече… Инженерът на Пикеринг само като видя релсите и разбра, че…

Не е възможно! Патрик бе направил нещо чудовищно, бе прехвърлил на нея цялата отговорност за онази ужасна нощ.

— Не е честно! Нямаш право да ми натресеш цялата вина!

— Виж какво, скъпа. След някоя и друга седмица ще бъдем далеч оттук и ще можем да забравим всичко.

— Кажи им истината!

— Вече не върви. Ти не бива…

— Ако не идеш ти да им кажеш, аз ще кажа на полковник Пикеринг.

— Стига вече! — избухна той, но след това направи усилие да говори по-меко. — Къде остава твоята лоялност, момиче?

— Къде остава твоята чест, Патрик?

Гласът му стана ласкав, умоляващ:

— Преди много време ти ми даде обещание. Сега ли точно ще го нарушиш?

Джейн не можеше да повярва на ушите си.

— Какво говориш?

— Тогава аз те измъкнах от онези отвратителни условия и ти предложих приличен живот. Дадох ти шанс да бъдеш нещо повече от скитаща курва. Тогава ти каза, помниш ли, ти каза, че ще правиш винаги всичко каквото поискам.

— Смятам, че изплатих дълга си.

Той целият пламна, но не се посвени да повтори:

— Ти тогава ми обеща…

Джейн нямаше сили да го погледне. Изгубени надежди. Изгубена вяра… Ето, ако сега го попита, той може дори да потвърди, че е неин баща, ще е готов да признае всичко, каквото тя поиска, само и само да отърве кожата.

— Ще изпълня обещанието си.

Облекчението му бе очебийно.

— Обещаваш, че няма да кажеш на никого? Че жив човек няма да узнае?

Всяка негова дума беше като убождане, дълбоко и болезнено. В сърцето.

— На никого. Ще поема вината върху себе си. Ако някой ме попита, ще кажа, че аз съм поръчала релсите.

— Така ще е най-добре, повярвай ми.

— Да. Но тогава ще сме квит! След това вече нищо не ти дължа!

— Разбира се. Можем да започнем наново. Начисто.

— Няма да започваме отново, няма да започваме изобщо от никъде! — Бе невероятно, че успява някак си да говори спокойно. — Не желая да те виждам повече, Патрик.

Той изглеждаше безкрайно засегнат.

— Не говориш сериозно!

— Говоря напълно сериозно. Никога не съм била по-сериозна, никога след онзи ден, в който ме отведе далеч от Френчи.

Джейн му обърна гръб и го остави, без да може да й отговори. Успя да сдържи сълзите си само докато пристъпи в спалнята и затвори безшумно вратата зад себе си.

Край на мечтите. Глупави мечти всъщност. Не й е нужен никакъв баща. Ще се справи и без негова помощ…

Господи! Защо толкова страшно боли?!

Глава девета

— Трябва да хапнете нещо, Йън! — Джейн погледна обезпокоена недокоснатия поднос до него. — Как ще съберете сили, като нищо не ядете?

— Извинете! Аз съм истинско наказание, нали? — Йън взе вилицата и хапна няколко залъка. — Ето, сега вече ядох.

— Но не достатъчно.

— Повече от достатъчно за човек, който само лежи по гръб. Енергията, която изразходвам, е нищожна. — Той отново легна от страна на гръб. — Но Рюъл не бива да знае. И без това се безпокои излишно.

— Той само иска да се засилите, за да можете да се върнете в Гленкларън.

— Мислих по това… — Йън остана вгледан в чинията си. — Може би ще е най-добре, ако не се върна там.

Тя го изгледа смаяно:

— Не искате да се върнете у дома?!

— Тук прислугата е много евтина… А аз ще имам нужда от гледане… известно време.

Тя го загледа със съчувствие. Тъмната му коса се бе сплъстила и загубила блясъка си, бе ужасяващо слаб, но най-много я тревожеше желанието му да си отиде от този свят.

— Но вие обичате Гленкларън!

Той стисна устни.

— Точно затова не искам да се върна. Вече не мога да бъда полезен за Гленкларън.

— Глупости! Вие ще бъдете от голяма помощ за…

— Маргарет? — Лицето му бе пропито с безкрайно отчаяние. — Да, ще бъда от голяма помощ за Маргарет… Още един инвалид… Един сакат човек, който само ще тежи на ръцете й.

— Ако Маргарет е такава, каквато ми я описахте, тя положително ще иска да се върнете при нея.

— По-добре да бях умрял при злополуката! Бог искаше да умра през онази нощ. Рюъл не е трябвало да ме изважда.

— Да не мислиш, че е в моя власт да се противостоя на волята божия? — На вратата стоеше Рюъл. Престорената усмивка бе като лепната на бледото му лице. — Чуден човек си, Йън! Не хули божията милост! А освен това и безкрайно ме ласкаеш като мислиш, че мога да влияя на съдбата. — Той пристъпи напред. — Виждам, че още не си ял. Защо не направиш опит да хапнеш?

— Не мога, Рюъл… — Той улови погледа, който му отправи Рюъл, въздъхна, посегна към вилицата и започна да яде.

Джейн излезе навън. Не издържаше повече. Застана на верандата и скръсти ръце пред гърдите си, за да не треперят толкова силно. След десетина минути Рюъл дойде при нея.

— Можа ли да го накараш да хапне? — попита тя.

— Да, все някак успявам да го накарам да направи каквото искам.

— Той иска да остане в Казанпур.

— И на мене го каза. — Рюъл поклати глава. — Ако му позволя да остане тук, ще започне да крее и ще умре. В Гленкларън поне има известен шанс да остане жив.

— Изглежда се тревожи, че вече няма да може да управлява Гленкларън.

— Така е. Това не е работа за човек, прикован на легло. Баща ми бе непрекъснато навън, той се разпореждаше с всичко.

— Дали Йън не може да назначи някого?

Рюъл поклати уморено глава:

— Писах на Маги и запазих място на „Бони Лейди“, който ще отплава след три седмици от Наринт.

— Ще го придружиш ли?

Той отново поклати глава.

— Тръгвам за Цинидар, щом Йън потегли за дома. — Той се извърна рязко към нея: — Не ме гледай така! В момента не мога да направя нищо за него в Гленкларън! Но ида ли в Цинидар, ще имам поне шанса да му осигуря малко средства за това проклето парче земя, което е всичко за него. С пари човек може да си купи ако не щастлив, то поне сносен живот.

— Как бих могла да те укорявам! Ти направи за Йън повече, отколкото човек изобщо би могъл да си представи!

Около устните му трепна горчива усмивка.

— Да, във всички случаи повече, отколкото той самият искаше. — Рюъл се надигна. — Трябва да ида в офицерския клуб да помоля полковник Пикеринг да вземе Йън с някой военен транспорт до Наринт. Ще го наглеждаш ли, докато се оправя?

Джейн се вцепени. Връхлетя я панически ужас. От катастрофата насам Рюъл не се бе отделял от леглото на Йън, не знаеше за разследването, което бе започнал полковник Пикеринг, какво ще стане, ако той!?

— Какво става? Някакви проблеми ли има?

— Не, нищо. Естествено, че ще се грижа за Йън.

— Естествено — повтори той, усмивката му бе сърдечна и мила. — В този случай думата „естествено“ не е подходяща. Ти направи толкова много, изтърпя такива ужаси, и виковете на Йън, и моите гневни изблици! Съсипа се през последните седмици. Заприличала си на сянка. А аз не съм ти казал дори едно благодаря!

— Не искам твоята благодарност. Просто не можех да постъпя другояче.

Рюъл я изгледа пронизително.

— Трябва да знаеш, че никога няма да забравя какво направи за мене. Ще намеря начин да ти се отблагодаря.

За първи път след злополуката той я погледна в очите така, че тя цялата потръпна. Усмивката й стана несигурна.

— И на мене ли ще построиш дворец?

— И това може да стане. — Рюъл протегна ръка и погали бузата й с върха на показалеца си. — Ще измисля нещо. Ти май каза веднъж, че не би се чувствала добре в дворец.

Тази нежна ласка… какво прекрасно усещане!

— Невероятно е, че си го запомнил.

— Имам добра памет. — Той отпусна ръка. — За важните неща.

Как копнее да протегне ръка, да го докосне, да се стопли с неговата топлина… И по-рано знаеше, че го обича, но сега, след съвместно прекараните дни чувството й бе станало още по-силно.

— Ще се видим след няколко часа! — Той бързо се обърна и излезе.

Джейн потрепери. Може страхът й да е неоснователен. Може пък съдбата да прояви милост и да й позволи да задържи този дар! Дано само Пикеринг не каже на Рюъл!

— Следващият военен транспорт ще отплава нагоре по реката на двадесет и седми — каза Джон Пикеринг. — Мога да помоля дежурния офицер да предостави своята койка. Ще бъде ли дотогава Йън в състояние да пътува?

— Дотолкова, доколкото е възможно. — Рюъл стана. — Много сте любезен. Благодаря ви, полковник.

— Няма защо. Ние всички обичаме лорд Макларън. Наистина чудесен човек! — Полковникът кимна. — А сега седнете, искам да пийнем по чашка! Изглеждате така, като че ли наистина имате нужда да пийнете нещо.

Рюъл поклати глава.

— Трябва да се връщам при…

— Седнете! — повтори Пикеринг натъртено.

Рюъл се отпусна назад в креслото.

— Добре, по чашка. Съгласен съм.

Полковникът направи знак на момчето зад бара.

— Ако не се щадите, ще се наложи вас да пренасяме с носилка нагоре по реката. — Той изчака прислужникът да им сервира чашите с уиски и продължи. — Виждал съм немалко мъже, изтощени до смърт като вас, но това бяха все хора, излизащи от битка…

„Аз също излизам от една битка“ — помисли си Рюъл и отпи от чашата.

— Нищо ми няма. Бедата е с Иън.

— И от какво е тогава това треперене на ръцете ви?

„Пикеринг има право!“ — констатира с изненада Рюъл. Ръката, с която държеше чашата, трепереше силно. Трябваше да употреби цялата си воля, за да успокои ръцете си.

— Преуморих се напоследък. Но това не значи, че съм болен.

— Абдар сигурно ще съжалява, че не сте.

Рюъл погледна полковника недоумяващо:

— Абдар?

— По поръчение на Абдар Пахтал прояви твърде голям интерес към вас. Дойде миналата седмица да ме разпитва за покупката на Цинидар.

— Какво да разпитва?

— Най-прекият въпрос беше за причината, която ви е накарала да купите острова. И понеже вие нищо не ми бяхте обяснили, и аз не можах да му отговоря… — Полковникът сви рамене. — Но останах с впечатление, че това съвсем не го задоволи. Ще продължава да рови. Най-добре е да напуснете Казанпур.

— Представихте ли договора за покупката в Калкута?

Пикеринг кимна:

— Всичко е регистрирано както му е редът. Цинидар е ваша законна собственост.

— Или поне липсва законна причина да ми вземат острова.

— Докато баща му е жив, няма защо да се страхувате. Абдар няма да посмее да се меси в работата на махараджата.

— Ще видим.

— Просто реших, че е добре да го знаете. — Полковникът замълча. — Видели са Пахтал в каньона Ланпур. Можете да се сетите каква може да бъде причината за този внезапен интерес към разследванията там.

Картаук! Сигурно Абдар не е повярвал, че Картаук е загинал в придошлите вода. Не би могъл да си обясни по друг начин появата на Пахтал в пролома… Изведнъж до съзнанието му достигнаха последните думи на Пикеринг.

— Разследванията? Какви разследвания?

Полковникът го погледна изненадан:

— Ами разследванията на железопътната катастрофа. Махараджата нареди да установим причините. — Усмивката му бе повече от многозначителна. — Твърде неприятна задача, както можете да предположите. Патрик Райли винаги ми е бил много симпатичен. Неприятно ми е, че заради моя доклад той ще загуби парите си.

— Какво говорите? — Рюъл го гледаше недоумяващ. — Патрик ми обясни, че от придошлите води са се насложили вибрации и релсите са поддали. Това са форсмажорни обстоятелства…

Пикеринг поклати глава със съжаление.

— Нашият инженер установи, че релсите са щели да издържат, ако не са били толкова лошокачествени.

Рюъл имаше чувството, че някой го блъсна с юмрук в корема. Вложи цялата си предпазливост във въпроса, който зададе:

— Искате да кажете… че злополуката е могла да бъде избегната?

Пикеринг примигна смутено:

— Мислех, че знаете. Патрик сигурно е споделил с мис Барнаби за дознанието.

— Ако го е направил, тя не е сметнала за необходимо да ме информира. — Рюъл се надигна бавно от мястото си. — Мисля, че се налага да посетя Патрик Райли. Искам да му задам няколко въпроса.

— Боя се, че няма да ви отговори. Напоследък е пиян още от обяд. — Полковникът замълча и добави с променен тон: — Защо не поставите тези въпроси на мис Барнаби? Ако може да се вярва на Патрик, тя знаела много добре за какво става дума.

Рюъл се закова на мястото си.

— Какво трябва да означава това?!

Пикеринг се поразмърда неспокойно.

— Патрик се опита да я защити, но неколцина от доставчиците заявиха единодушно, че тя единствена е отговаряла за доставките. Накрая Патрик се видя принуден да признае, че тя е поръчала релсите. Истинска беда! Да остави работата в ръцете на една жена! Това ще означава навярно край на кариерата му.

„Трябваше да пестя от всяко нещо…“

Той сякаш чуваше отново думите на Джейн, изречени в каньона.

„Тази врата ни излезе страшно скъпа…“

„Моя е вината…“

— Трябва да вървя! — каза Рюъл с глух глас. — Налага се.

Той се втурна към изхода, без дори да чуе как Пикеринг извика името му, опитвайки се да го спре.

Джейн стисна нервно подлакътниците на креслото като чу, че Рюъл се връща. Беше успяла да си втълпи, че всъщност желае да се стигне най-после до този разговор, но би дала всичко, само и само да може да го избегне.

Дано Рюъл иде направо в стаята на Йън!

— Джейн! — Гласът му бе тих и спокоен.

„Може Пикеринг да не му е казал! — помисли си тя с надежда. — Дано, господи, Пикеринг да не е проговорил!“

— На верандата съм. Имаше ли някакви проблеми с полковника?

Той застана на вратата — тъмен силует на фона на осветената дневна.

— Защо питаш за проблеми?

Странната интонация на гласа му я накара да застане нащрек.

— Защото се забави с часове. Минава десет.

— Имаше ли трудности с Йън?

— Не, само се питах… — Тя се поколеба и след това бързо докладва: — Йън хапна и му дадох лауданум. Сигурно вече е заспал.

— О, и лауданумът вече не помага. По-рано се събуждаше и крещеше от болки, сега вече само си лежи и плаче… — Гласът му стана по-твърд. — Можеш ли да си представиш какво означава това за един мъж? Той се срамува от себе си. Трябва да се правя на заспал, за да не се налага той да ми се извинява за слабостта си. Господи! Каква ирония! Йън и слабост!

„Той знае.“

Замаяна, Джейн се надигна.

— Ще си легна. Лека нощ, Рюъл.

— Не още! Искам да те питам нещо.

Започва се… Трябва да е готова за всичко.

— Какво има?

— За релсите.

Джейн смяташе, че е подготвена, но сега се вцепени от страх.

— Защо се стресна така?

— Рюъл… аз…

— Аз също се стреснах. Стреснах се така, че трябваше да направя една дълга разходка… — Рюъл преглътна мъчително. — Разходих се чак до Ланпур.

Джейн трябваше да навлажни устните си, за да може да проговори.

— Защо?

— Исках да погледна тия релси. И като ги видях такива разкривени, се сетих отново за Йън. — Той вдигна глава и впи очи в нейните.

Дъхът й секна при вида на толкова болка и гняв.

— И реших, че ще убия Патрик Райли.

— Не! — Един вик, който неволно се изтръгна от устата й.

— И защо не? Той само това заслужава. Никой друг не заслужава повече от него да бъде убит… — Рюъл помълча. — Освен тебе.

Тя го гледаше безпомощно.

— Защо мълчиш? Защо не казваш нито дума? — Гневът, за който тя само подозираше, сега се разрази като буря. — По дяволите! Не стой като истукан! Кажи ми, че греша! Кажи, че Пикеринг греши!

— Какво ти каза той?

— Каза, че ти си отговаряла за поръчките. Вярно ли е?

— Да, вярно е — прошепна тя без глас.

Като че някой го удари.

— Това ли имаше предвид, когато каза, че катастрофата е по твоя вина?

Тя цялата се сви.

— Да.

— Ти, проклето… — Той пристъпи към нея и я хвана за гърлото. — И всичко това, за да угодиш на твоя Патрик! — Погледът му я изгаряше.

Тя отчаяно се бореше да си поеме дъх, но хватката му я стегна още повече. Това е краят… Джейн посегна към гърлото си, опитвайки се да откопчи ръката му, взряна безпомощно в това напрегнато, непознато лице.

— Моля те! — Прозвуча като някакво проскърцване. Тя осъзна, че той не може да я е чул. Изражението на лицето му бе диво, безумно, измъчено.

Той потръпна и ръката му се отпусна. Най-после тя пое мъчително въздух.

— Трябваше да те довърша! — изръмжа той. — Заслужаваш си го. Никой не го заслужава повече от… — Той рязко се обърна и тръгна към стаята на Йън. — Да не си ми се мярнала пред очите! Ако ти е мил животът…

Тя очакваше, че той ще затръшне с все сила вратата. Предпазливостта, с която я притвори, й се стори още по-зловеща.

С трепереща ръка тя посегна към нараненото си гърло. Никога не се бе намирала толкова близо до смъртта. Дали щеше да удържи обещанието си и да запази тайната за вината на Патрик, ако Рюъл не я бе пуснал в последния момент?

Влачейки крака, тя тръгна бавно към стаята си.

„Трябва да престана да го обичам!“ — помисли тя като на сън. Отсега нататък любовта й към него ще се превърне в оръжие срещу нея самата. Трябва да гледа на Рюъл като на враг и да се пази от него! Да, трябва да престане да го обича.

За спане не можеше да става и дума. И все пак трябва да бе позадрямала, защото изведнъж се сепна и видя Рюъл до леглото си, посред нощ. Ужасена, тя се дръпна към възглавницата.

Светлината на газовата лампа, която той държеше в ръката си позволяваше да види горчивата усмивка на лицето му.

— Не се бой, няма да те убия. Това мина! — Той замълча. — Може би е по-добре, че не мога да те убия. Смъртта би била твърде слабо отмъщение. Ти щеше да се отървеш от този мизерен живот, докато Йън ще е принуден да се моли ден и нощ, за да се отърве от него.

И да я убиеше в този миг, нямаше да се съпротивлява. Животът бе по-убийствен. Всяка негова дума я нараняваше в сърцето. Той приседна на леглото и остави лампата на нощната масичка.

— Трепериш. — Той се пресегна и най-спокойно разкопча нощницата й. — Не се ли боиш, че ще те изнасиля? Знаеш, че мога да го направя. Все едно е дали те мразя или не. Само като те видя и вече съм готов. Не мисля, че някога ще престана да те желая… — Той разгърна нощницата и обхвана с топлата си шепа гърдите й.

Джейн си пое шумно въздух и се отдръпна:

— Моля ти се! Ти изобщо не го искаш…

— Напротив. — Той посегна към ръката й, за да й покаже колко е възбуден. — Виждаш ли? — Палецът му продължаваше да търка настойчиво пъпката на гърдата й. Заедно с болката я прониза призивно желание. — А и ти го искаш. Няма да се наложи да те насилвам. Бих могъл да те взема тук, сега, на това легло… И ще направя така, че ще виеш от блаженство.

Очите му светеха с безумен блясък, около устните му играеше решителност. Сега красотата му бе по-ярка, отколкото онази първа вечер у Забри. Като че ли цялата стая се изпълни с присъствието му.

Господи, той има право! Тя го желае. Иска й се да намерят заедно лек за взаимната болка, това бе единствено възможният начин. Какво безумие, да си помисли, че тяхното сливане може да бъде мъчително или унизително! Телата им не се интересуваха от това какво изпитва Рюъл към нея в момента. Тялото й знаеше една-единствена жажда и само Рюъл можеше да я утоли… След тази нощ Рюъл навярно няма никога да я докосне отново. Но тя копнееше за това единствено докосване сега, тя жадуваше за близостта му. О, така силно го иска!

— … Но няма да ти доставя това удоволствие! — каза той тихо. Няма да си го позволя. — Той пусна гърдите й и загърна нощницата и с рязко дръпване. — Ще намеря друг начин.

Навярно той изобщо не бе възнамерявал да я обладае. Искаше само да й демонстрира нейната собствена слабост и своята власт над нея. Джейн изхлипа и преглътна конвулсивно, за да освободи гърлото си от буцата, която я задушаваше.

— Искам да ти кажа… че ужасно съжалявам за онова, което се случи с Йън…

— Това не е достатъчно. Би трябвало не само да съжаляваш, но и да страдаш, както страда Йън… — Той изведнъж избухна: — Не, Джейн! Няма да те оставя да се измъкнеш от тази история!

— Не съм и очаквала това.

Рюъл се засмя горчиво:

— Не си очаквала, така ли? Да ти кажа ли какво си очаквала? Смятала си, че стига да предложиш къщата си на Йън и да ми се усмихнеш чаровно и всичко ще е наред. Не, не ти казвам! Ще се погрижа да стане така, че и ти да се почувстваш зазидана като Йън. Аз не мога да бъда с него в Гленкларън, но ти ще отидеш! Ти ще се грижиш за него, ти ще го слушаш как крещи нощем и винаги ще знаеш, че ти си виновна за неговите страдания. Очите й бяха станали огромни от ужас.

— Искаш да ида с него в Гленкларън?

— Ще изкупваш вината си. Или ще го направиш, или ще се погрижа този твой Патрик да се измъчи повече от Йън, преди да го убия.

— Заплахите са излишни — каза Джейн спокойно. — Готова съм да ида в Гленкларън. Просто трябваше да ме попиташ.

— Аз не задавам въпроси. Само те уведомявам в какво ще се състои първата част от погасяването на дълга ти.

— Първата част?

— Ти да не си въобразяваш, че няколко години служба ще изкупят цялата ти вина?

Джейн понечи да каже, че той вече достатъчно я е наказал, но знаеше, че няма да я разбере. Никога не би разбрал колко голямо е огорчението, което й причинява.

— Ще направя всичко по силите си, за да помогна на Йън. — Тя се опита да притисне с ръка слепоочията си, за да спре чуковете, блъскащи в главата й. Каква болка, господи! — Ала Картаук трябва да дойде с мен. Твърде опасно би било да остане тук.

— Щом смяташ. В Гленкларън е нужна всякаква работна ръка.

— И Патрик. — Тези думи, като че изведнъж паднали от небето я изплашиха, сякаш не ги беше произнесла тя. Смяташе, че вече веднъж завинаги е приключила с Патрик, но изглежда многогодишната връзка не можеше да се скъса изведнъж въпреки презрението и отвращението, което изпитваше към него. Не можеше да остави Патрик беззащитен пред смъртната омраза на Рюъл Макларън.

Той я изгледа втренчено:

— Бях решил най-сериозно да взема Патрик в Цинидар като гаранция, че ти ще изпълниш задълженията си.

— Той само ще ти пречи — побърза да каже тя.

— Боиш се, че може да го убия. — Рюъл помълча замислен. — Може би имаш право. Само като си спомня за Йън и може да го убия. Заложници не са ми нужни. Ще поддържам постоянно връзка с Маги и от нея ще узнавам държиш ли на думата си.

— Ще спазя обещанието си — въздъхна тя уморено. — Може пък след време да промениш решението си.

— Не се надявай! Вече ти казах, че такива работи не забравям.

Три седмици по-късно корабът „Бони Лейди“ отплава с Джейн. Йън, Патрик и Картаук на борда.

Джейн хвърли последен поглед на Рюъл, застанал самотен на дока. Той също я гледаше. Гледаше я така, че тя не издържа погледа му и отмести очи. Рюъл като че ли искаше да й внуши, че тази раздяла е само временна и че тя никога няма да успее да избяга от него.

— В последно време той се държи твърде странно с тебе! — Джон Картаук ги бе наблюдавал. — Ти явно не искаш да ми кажеш какво се е случило…

— Не, не искам.

Докато Картаук се криеше в Наринт, не бе чул нищо за резултатите от разследването на злополуката и тя нямаше намерение да го посвещава.

Защо Рюъл не отмества очи от нея! Погледът му я пронизва… Тя побърза да се отдръпне от релинга.

— Не мога да остана повече тук. Трябва да ида при Йън.

Картаук поклати глава.

— Той спи. Да го оставим на спокойствие. Къде е Патрик?

— Където е винаги. Пак гледа да се скрие с бутилка уиски. След катастрофата той е още по-зле с пиенето.

— И въпреки това го вземаш в Гленкларън?

— Той няма да дойде в Гленкларън.

Картаук я погледна изненадано:

— Но той ми каза, че идвал с нас?

— Ще го настаня в един малък пансион в Единбург. Останаха ни малко пари — достатъчно, за да задържи поне една година на повърхността. След това ще трябва да си търси работа.

Рюъл продължаваше да я гледа.

„Защо, господи, не се обърне да си върви?!“ Почувства раздираща болка. Трябва… трябва да се освободи от този човек!

— Извинявай, Джон! Трябва да сляза до трюма, искам да видя как са настанени Сам и Бедилайа.

— Всички ще се радват да ви видят отново! — Джейн взе леденостудената ръка на Йън. — Вашият Гленкларън е прекрасен. Чак сега разбирам защо сте толкова привързан към него.

Йън не откъсваше очи от очертаващите се в далечината кули и оловни покриви.

— Да, прекрасно е.

Джейн го зави по-плътно. „Това уморително пътуване го съсипа!“ — помисли си тя. Бе пребледнял още повече, изглеждаше по-зле, отколкото преди два дни, когато го свалиха с носилката на пристанището в Единбург.

— Сега вече положително всичко ще се оправи.

— Ще ми се да вярвам — прошепна той, без да вдига очи от скута си. — Може би наистина има някаква надежда…

Десет минути по-късно каруцата заподскача по дървения мост и влезе в покрития с плочи вътрешен двор.

В средата на двора имаше поразкъртен кладенец, покрит с петна от стар мъх. Между камъните бе прорасла трева. Накъдето и да се обърнеше, Джейн откриваше тъжните белези на старост и занемареност.

— Не е било вината така — каза Йън, уловил погледа й. — Много дълго отсъствах, а такива стари сгради имат нужда от непрекъснато поддържане.

— Или от бързо разрушаване — изръмжа Картаук.

Джейн го сряза с един-единствен унищожителен поглед.

— О, Йън, положително ще имаме време да ремонтираме по нещо…

Бе странно да си представи, че Рюъл е раснал тук, тези обветрени от времето полуразрушени зидове така не му подхождаха!

— Къде е той?

Обкованата с месинг парадна порта зейна и надолу по стълбата заслиза бързо с изправен гръб млада жена. — Господи, Йън! Още ли не можеш да сядаш?

— Маргарет! — Йън не можеше да повярва на ушите си. Той се подпря на лакът, за да може да вижда над страничните дъски на каруцата. — Какво правиш тук?!

— А къде да бъда? — Тя се спусна стремително към каруцата. — Щом получих писмото на Рюъл, тръгнахме с татко за Гленкларън. Реших, че така ще е най-разумно, докато се привдигнеш.

За Джейн Маргарет Макдоналд бе, меко казано, истинска изненада. Тя си спомни как си я бе представяла, когато разговаряха с Йън на гарата. „Нежни гледани ръце, дантели…“ Но затворената до врата тъмносиня рокля бе стара и износена. Изпълнените със сдържано достойнство движения на високата и тънка Маргарет, с прибрана на гладък, нисък кок пшениченоруса коса, издаваха непоколебима увереност. Силната брадичка и широката уста бяха прекалено впечатляващи, за да бъде наречена хубава, но сивите очи придаваха на лицето й очарование, което завладяваше хората около нея.

Маргарет се покатери на каруцата и коленичи до Йън.

— Изглеждаш ужасно! — заяви тя направо. — Крайно време беше да си дойдеш у дома. — Тя го целуна бързо и продължи енергично: — Ти само почакай, всичко ще дойде отново на мястото си!

— Маргарет… — Йън погали с пръст бузата й. — Хубавата ми Маргарет…

— Явно болката е засегнала зрението ти! — отвърна тя закачливо. — Съвсем не съм хубава. — Тя се обърна към Джейн. — Вие коя сте?

— Джейн Барнаби. — Тя посочи към мъжа до кочияша. — А това е Джон Картаук.

— И защо сте тук?

— Рюъл изпрати…

— Достатъчно, това обяснява всичко — прекъсна я Маргарет. — Рюъл винаги е дружал с най-странни типове… — Погледът й се плъзна към Картаук. — Вие здрав ли сте в ръцете?

Картаук примигна объркан.

— Силен съм като бик. Или като Херкулес…

— Надявам се, че не преувеличавате. — Тя се обърна и се провикна: — Джок!

Дребен набит мъж с червен перчем дотича надолу по стълбите Маргарет изкомандва Картаук:

— Слезте от мястото си и помогнете на Джок да внесем Йън. — Тя скочи пъргаво от каруцата. — Джок, сложете го да си легне, а аз ще ида в кухнята да намеря нещо, което става за ядене. — След това Маргарет се обърна към Джейн. — Елате с мене и се опитайте да бъдете полезна. Имаме само три прислужнички за целия този огромен замък, но не можех да си позволя да храня повече гладни гърла…

— Ние няма да ви бъдем в тежест — каза бързо Джейн.

— Това може да важи за останалите — подметна Картаук, докато двамата с Джок внимателно вдигнаха носилката. — Но един художник е твърде скъпоценен товар. Да го храниш и гледаш е истинска привилегия.

— Работите с бои, така ли? — попита Маргарет.

— Хм. Не работя, а създавам епохални произведения. Кова злато. Аз съм майстор на златоковането…

— Нямам нищо против, стига да сте майстор на носилконосенето, да не изтървете Йън по стълбата.

— Отнасяш се с гостите ни като със слуги! — запротестира Йън.

— Гленкларън не може да си позволи гости, които не си изкарват хляба. — Мекият жест, с който приглади назад косите, нападали по челото му, опроверга грубите й думи. — А ти кротувай и ми се подчинявай! Ще дойда при теб щом Джок те настани да си легнеш и си починеш малко. — Тя се обърна и прекоси двора на замъка, като пътьом подвикна на Джейн през рамо: — Идвате ли?

Джейн се затича след нея.

— Идвам.

— Почакайте! — Погледът на Маргарет остана вперен в Сам, който се втурна след Джейн. — Ваше ли е кучето?

— Сам няма да създава трудности.

Погледът на Маргарет се премести към Бедилайа, която тръгна след каруцата към обора.

— А конят?

— Не можех да оставя Бедилайа в Казанпур.

— Гледайте да се отървете от тези животни. Не можем да си ги позволим — каза Маргарет твърдо.

Джейн пое въздух дълбоко:

— Невъзможно.

Маргарет изглеждаше смаяна:

— Невъзможно?

— Животните са мои, аз ще се грижа за тях.

— Разбирам. — Гняв, примесен с респект трепна в погледа на Маргарет. Тя се обърна и влезе в замъка. — Ами в такъв случай… грижете се за тях.

Кухнята, в която Маргарет я въведе, бе огромна и се нуждаеше от ремонт не по-малко, отколкото вътрешния двор. Но просто плачеше не толкова за незабавен ремонт, колкото за основно почистване.

Критичният поглед на Джейн не убегна на Маргарет и тя побърза да обясни:

— Пристигнах само преди два дни и не мога да свърша сама всичко. Ако не ви харесва, ще трябва сама да почистите.

— Не исках да…

— Разбира се, че искахте. С мене се говори откровено. Аз съм за това, да се говори направо. Нямаме време за вежливи брътвежи.

Джейн не можа да скрие усмивката си.

— В такъв случай няма да ги чуете от мене. Но кухнята наистина прилича на кочина. Ще я изчистя.

— Много добре. — Маргарет посочи към една дребна посивяла женица, която белеше картофи до голямото огнище.

— Това е Мери Родее. Мери, това е Джейн Барнаби. Дойде с Йън.

— Още едно гърло за хранене — каза жената намусено. — Като че си нямаме достатъчно ядове.

— Тя ще си изработва за прехраната. — Маргарет отиде до огнището. — А не бих казала, че имаме ядове. Глупаво е човек да се тревожи за неща, които не може да промени. Готова ли е супата?

— Сега ще й сложа картофите.

— Аз ще го направя. Ти върви и приготви още две стаи.

— Две?

— Две — повтори Маргарет сърдито. — И няма защо да се притесняваш. Господ има грижа за всинца ни.

— Да, ама май вие сте таз, дето има грижа за всинца ни — избоботи Мери, като бутна в ръцете на Маргарет паницата с картофите и ножа. — Нещо ми се струва, че господ ви оставя да вършите сама твърде много работи. — Прислужницата отиде до вратата. — Като ида горе, ще погледна как е баща ви.

— Не си прави труда! — Лицето на Маргарет внезапно просия в усмивка. — И все пак, много ти благодаря, Мери. — Усмивката й угасна, когато отново се обърна към Джейн. — Рюъл ми писа, наистина, но не очаквах… — Тя приседна на Мериния стол и започна бързо да бели картофите. — Никаква ли надежда не дават все пак, че някой ден може да проходи?

— Докторът мисли, че няма — каза тихичко Джейн.

— Докторът! Един доктор може да греши, както всеки друг човек просто няма да се съгласим с него и ще направим всичко, което можем… — Маргарет сви рамене, като че отхвърли някакъв товар и после спря поглед на Джейн. — Защо ходите с панталони! Изглеждате странно.

Джейн изведнъж настръхна. Наистина Маргарет нямаше нежни ръце и не бе облечена модно, но надали все пак се отличаваше толкова много от останалите дами, колкото показваше на пръв поглед.

— Това са единствените дрехи, които имам. Ако не ви харесва облеклото ми, мога само да съжалявам.

Лицето на Маргарет стана мрачно.

— Жената трябва да изглежда като жена. Мъжете и без друго са достатъчно самоуверени, за да трябва да ги ласкаем допълнително, като им подражаваме.

Джейн я изгледа смаяна, но после се разсмя:

— Не е за подражание. На строежа работех с мъже и намирам тона облекло много практично.

— Така ли? Е, добре, сигурно си имате съображения да ходите така смешно облечена. Но все пак би трябвало да потърсите някакъв компромис… — В очите й изведнъж припламна интерес: — На обекта? На строежа на онази железница? Допадат ми жени, които правят нещо. Как стана така, че да сте на… железницата? — Тя млъкна и бързо додаде: — Това може да ми го разкажете и по-късно. Сега трябва да се концентрирам върху най-важното и най-неотложното. Колко смятате да останете тук?

— Обещах на Рюъл, че ще остана дотогава, докато Йън има нужда от мен.

Лицето на Маргарет помръкна.

— И само един господ знае колко време ще трае това. Йън е направо безпомощен. Гленкларън ще има нужда от всеки, който е готов да помогне.

— Така смяташе и Рюъл — каза Джейн.

— Така ли? Направо да не повярва човек! Ако беше останало на Рюъл, Гленкларън да е досега в развалини.

— О, обикновено всеки обича местата, където е прекарал детството си.

Маргарет я изгледа изненадано.

— Рюъл не е прекарал детството си тук. Ани имаше къща оттатък долината.

— Ани?

— Ани Камерън, майката на Рюъл. Не знаехте ли, че е незаконороден?

Очите на Джейн станаха огромни от вълнение.

— Но той се казва Макларън.

— Рюъл отказал да носи друго име, въпреки че баща му не го е признал. Не му е било толкова до Гленкларън, но го е направил просто от инат.

— Но Йън винаги говори за него като… — Джейн поклати глава. — Не разбирам…

— Йън изобщо не говори за Ани. Колко пъти се опитвам да му обясня, че не е негова вината, задето баща им се отнася зле с Рюъл, но Йън не иска и да чуе. За него Рюъл винаги е бил и си остава негов брат, а Йън дори има угризения, че заради него баща му не е поискал да се ожени за онази жена… И дето отказал да признае бащинството си…

— Защо го е направил?

— Заради Гленкларън. Господарят на Гленкларън вече е имал един син и не е искал изведнъж да се появи и втори. А освен това Ани не е била… почтена жена. — Маргарет сви устни. — Макар че това не го е вълнувало, преди да й се насити. Отначало е бил луд по нея. Разправят, че била толкова красива, точно какъвто е Рюъл сега. Хората мислели, че е омагьосала господаря на Гленкларън.

— Жива ли е?

Маргарет поклати глава.

— Рюъл бил на дванадесет години, когато заминала за Единбург. А после се чуло, че умряла от инфлуенца.

— И просто е изоставила Рюъл?

— Той вече е можел да се грижи сам за себе си. — Маргарет сви рамене. — Стига сега за Рюъл. Толкова много внимание за един мъж, дори и когато е на друг континент, е неоправдано. — Тя стана и се приближи до огнището, за да изсипе картофите във врящия котел. — А сега бих искала да ми кажете нещо за вашия придружител, този наперен самохвалко.

Два часа по-късно Маргарет влезе бързо в стаята на Йън.

— Пооправи ли се малко? — Погледът й падна на седналия до леглото Картаук. — Не сте ни нужен повече тук. Можете да идете да си потърсите някакво местенце за работилница. Джейн ми каза, че може би ще останете известно време и ще ви трябва място, където да се занимавате с вашата дейност.

— Хм, дейност. — Той го изрече така, като че думата остави лош вкус в устата му. — Вие нямате никакво чувство за значимостта на моята работа.

— Много по-добро чувство имам за значимостта на моята работа. — Тя кимна към вратата. — Занимавайте се със своята работа, където намерите за угодно, но си вървете сега.

Лицето на Картаук стана като буреносен облак.

— Какво ли друго би могло да се очаква в тази студена варварска земя! — Той затвори вратата след себе си.

— Слава тебе, господи! Най-сетне! — Маргарет приседна на леглото на Йън. — Поръчала съм до три дни викарият да дойде да ни венчае, затова трябва да си починеш и да се възстановиш след това убийствено пътуване.

— Няма да се венчаем.

— Разбира се, че ще го направим! Но очаквах да кажеш подобна глупост. — Тя приглади нежно косите на челото му. — Толкова време гледах как се мъчиш да спасяваш Рюъл, сега пък си решил, че аз трябва да бъда спасявана.

— Няма да допусна да се превърна в допълнително бреме за тебе. Баща ти…

— … чезне и в скоро време вече няма да го има.

Той я изгледа учудено:

— Не си ми писала нищо за това?

— Какво да ти гоила? Би ли могло това да помогне?

— Щях да се върна, да бъдем заедно.

Лицето й омекна.

— Да, Йън. Зная.

— Споделям мъката ти.

Тя изкриви лице.

— Много бих искала да изпитвам някаква мъка, но и двамата знаем, че баща ми не е човек за обичане… — Тя смени темата и отново заговори за Рюъл. — Вчера изпрати чек за две хиляди лири. Пише, че ще изпрати още, щом разполага с пари.

— Невъзможно! — Йън поклати безпомощно глава. — Така ще му останат само хиляда за неговата работа. Върни му парите обратно!

— Няма да направя нищо подобно. Гленкларън има нужда от тези пари. Ти имаш нужда от тях. Положително ще е полезно за Рюъл веднъж поне да помисли и за някой друг, освен за себе си.

— Той ми спаси живота. Рискува своя живот за мене.

— Какво толкова? Това е типично за него. Слабото му място е липсата на самодисциплина.

Йън се засмя.

— Господи, колко ми липсваше, Маргарет! — Усмивката му отново се стопи. — Но няма да позволя ти да се омъжиш за един сакат човек! Достатъчно дълго си прекарала край болнично легло.

— Кой може да каже, че ще останеш сакат? — Той се опита да възрази и тя бързо го пресече: — Освен това силното тяло е нещо красиво и добро, но много по-съществена е силата на сърцето и на духа!

— Не мога да ти дам деца. Ти толкова обичаш деца, Маргарет…

— Не е казано, че е изключено Бог да ни благослови… Ще поговоря с доктора.

Йън само тъжно поклати глава.

— Колко много двойки остават без деца. Господ можеше да не ни дари с дете, дори ако ти беше здрав.

— Не е така, Маргарет. Знаеш, че не е така.

— Добре де, съгласна съм да изчакаме с венчавката, докато бъдеш в състояние да сядаш. Дотогава вече ще си по-добре и да се надяваме, няма да си толкова упорит.

— Невъзможно е. Гърбът ми…

— Възможно е. Аз ще се погрижа за това! — Тя се наведе към него и го целуна от сърце по челото. — А сега трябва да почиваш. Това пътуване те е изтощило.

— Всяко нещо ме изтощава.

Глава десета

4 октомври 1879 г.

Гленкларън

Опряла гръб на зида, Джейн чакаше Маргарет да излезе от стаята на Иън.

— Как е? — попита тя щом Маргарет притвори вратата зад себе си.

— Ох, упорит както винаги! — Маргарет тръгна с бързи стъпки по коридора. — Не иска и да чуе за Испания. С този човек нищо не можеш да предприемеш.

— Лекарят не говори ли още веднъж с него?

— Тази сутрин. Ала Йън настоява на своето, Гленкларън не можел тук без него. За Испания е съгласен да идем чак напролет. — Маргарет неволно стисна гневно перилата. — Казвам му на този инат, че ще ме остави вдовица, ако не иде да лекува тази проклета кашлица. Тук никога няма да се отърве от нея. При тия люти зими в Гленкларън!

Джейн, която бе прекарала вече три тежки зими тук, споделяше тревогата на Маргарет.

— Дано промени мнението си!

— Три месеца вече упорства. Повтаря все едно и също: какво имал да върши тук, как не можел да се отдели точно през зимата… Така ще си умре! — Маргарет изкриви лице, но не заплака. — Така е. След като цели три години се чудя как да го убеждавам, че Гленкларън не може да съществува без него, сега не мога изведнъж да започна да му разправям, че се налага да зареже тук всичко и да отиде малко да полежи на слънце.

— Затова ли изпрати да ме извикат? Аз вече му докладвах, че всичко в мелницата е наред, че… Впрочем докладвала съм му за всичко. — Джейн сви вежди. — Но няма да навреди, ако поговоря още малко с него.

— Хич няма да те чуе. Добре, че предвидих нещата и предприех съответните стъпки.

— Какви стъпки?

— Рюъл.

Джейн остана като закована по средата на крачката си. Маргарет й хвърли само един тежък поглед — знаещ, разбиращ.

— Ето че пак стана по-бяла от брашното в твоята мелница. Достатъчно е само да помислиш за Рюъл и загубваш ума и дума.

Джейн се качи на следващото стъпало.

— Какви ги измисляш! Разбира се, че не е така. Ако изглеждам бледна, от осветлението е.

— Още е само следобед и нищо му няма на осветлението.

— Защо трябва да съм объркана, когато говориш за Рюъл?

— Ами ще да е онази същата причина, която те кара откакто си дошла изобщо да не споменеш името му. — Маргарет поклати примирено глава. — Не е моя работа какво е сторил Рюъл, за да предизвика твоята неприязън. Зная, че той притежава специален талант да бъде неприятен. След като не искаш сама да ми кажеш, аз не…

— Не говоря за това, защото няма нищо съществено — прекъсна я Джейн. — Всичко това е отдавна минало.

Маргарет взе синия си вълнен шал от стола до вратата и го метна на раменете си.

— Преди три месеца писах на Рюъл — още когато Йън отказа да прекара зимата в Мадрид. Днес получих писмо от Единбург. Рюъл пристига утре.

— Тука? В Гленкларън?

— Рюъл винаги е успявал да излезе на глава с Йън.

„Рюъл винаги е успявал да излезе на глава с всекиго“ — помисли си Джейн.

— Но какво е станало с Цинидар?

— Изглежда, че след последното ни виждане нещо в Рюъл се е променило към добро. По всичко личи, че животът на брат му му е станал по-скъп от златотърсачеството… — Маргарет отвори вратата. — Смятам, че по тази именно причина и ти трябва да погребеш всички дрязги с Рюъл, докато той успее да убеди Йън колко наложителен е един престой в Испания. А след това вече можеш да се разправяш с него колкото искаш.

— Благодаря. — Джейн се насили да се усмихне. — Но много се съмнявам дали изобщо ще се срещнем. В мелницата имам толкова работа, надали ще идвам до замъка.

Маргарет вече пресичаше двора.

— Къде отиваш?

— При Джон Картаук. — Около устните на Маргарет се образува горчива гънка. — Малко ми е да се разправям с Йън, та сега трябва да направя опит да дръпна малко юздите на този разгонен бик.

Джейн скри усмивката си.

— Пак ли?

— Не ми направи кой знае каква услуга, като ми го доведе в Гленкларън. Вчера ми пристига Елин Мактавиш, реве, чупи ръце, Картаук я бил обезчестил.

— Сериозно обвинение.

— И невярно на това отгоре! Тя е готова да се разкрачи на всяко момче от околността. — Маргарет се потърси. — Но това сега е страничен въпрос. Важното е, че трети път за два месеца трябва да се разправям с неговите истории. Той да не си въобразява, че нямам друго за правене, освен да слушам оплакванията на любовниците му.

Маргарет изчезна в работилницата на Картаук. Мигновено изчезна и пресилената усмивка от лицето на Джейн. Когато се метна на седлото на Бедилайа, ръцете й трепереха. Тя пришпори коня, но някак импулсивно тръгна на юг, а не на север към мелницата.

Съобщението за предстоящото пристигане на Рюъл я свари на пълно неподготвена. Не е възможно все още да го обича! Бе направила всичко възможно, за да угаси въглените от онази страст, за която смяташе, че вечно ще трае. По-вероятно е това нейно състояние сега да е естествена реакция, тъй като не бе виждала Рюъл след онзи последен, всяващ страх поглед на пристанището.

Няма откъде да разбере дали все още й е сърдит. Раздялата съвсем ги е отчуждила. Той сигурно се е променил, годините навярно са го направили по-благ. Но и сигурно ще бърза да се завърне час по-скоро в Цинидар. Много възможно е изобщо да не намери време да я посети…

Стиснала очи, Джейн отправи пламенна молитва към небето.

„Моля ти се, господи, направи така, че той да не ме потърси!“

— О, небеса! Каква воня! — Маргарет сбърчи нос със самото влизане при Картаук. — Какво горите в тази пещ, мирише на оборски тор.

Картаук й се ухили през рамо:

— Именно. Оборският тор е главната му съставка. Това е твърде евтино гориво. — Той отвори вратичката на пещта, за да вкара таблата с глинени форми. — А това би трябвало да възрадва вашето свидливо сърце, преблагородна!

— Точно на тази воня не мога да се възрадвам. — Тя застана близо до него. — Ще кажа каквото имам да казвам и веднага се махам.

Той дори не вдигна очи.

— Предстои ми конско евангелие, така ли? Какво прегрешение съм извършил този път?

— Ако ми отделите миг внимание, ще ви кажа.

— Веднага. Ако желаете, можете да си сипете чашка кафе.

— И да си разваля стомаха с вашите буламачи! — Маргарет се приближи към пещта. — Но друго не ми остава, след като непременно сте решили да ме оставите да ви чакам.

— Точно така, друго не ви остава.

Маргарет сипа кафе в една пукната, но блестяща от чистота чаша. Вече бе разбрала, че това е една от маниите на Картаук. Живееше в невъобразим хаос, но всичко, до което се докосваше, трябваше да свети от чистота.

Тя го погледна със сериозни очи.

— Става въпрос за Елин Мактавиш.

Картаук пусна усмивчица.

— Жизнерадостно създание, истинска наслада!

— Но за вас не може да се каже същото. Дойде при мене и се оплака, че сте отнел девствеността й.

Изражението му стана сериозно.

— Не е вярно! Мъж съм и имам своите нужди, но винаги съм избягвал да се разправям с неопитни жени. Джок ме увери, че тя…

— Джок? Вие позволявате на прислужниците на Йън да ви пробутват разни жени?!

— Един мъж има своите нужди — повтори нравоучително Картаук. Той седна на едно ниско столче пред работната маса. — Та заради Елин Мактавиш ще ми четете проповеди…

— И заради Дайдри Камерън, и за Марта Белмър…

— Брей, какви бъбривки били тези шотландки! И всички ли идват да ви се жалват?

— Аз съм съпругата на господаря. Така е прието — когато са в затруднение, жените от долината да търсят помощ при господарите на замъка.

— Та аз им създадох удоволствие, а не затруднение! И на никоя не съм обещавал брак. Да не би някоя да е твърдяла противното?

— Не. — Маргарет смръщи чело. — Мяукаха като разгонени котки…

Картаук избухна в гръмък смях.

Маргарет стисна очи.

— И все пак, голямо магаре сте! Просто не разбирам как мога да седя в една и съща стая с вас!

— Защото съм ви потребен.

— Потребен? На мене?! — Тя се опули насреща му. — Никой не ми е потребен. А най-малкото пък един безсрамен тип, който презира жените и не ги смята за нищо, освен ако не легнат с него или не му позират.

— Не е така, не съм казал, че са съвсем нищо. Ето, вас например ви търпя, макар че нито искате да бъдете мой модел, нито ми доставяте някакви плътски…

— А, така значи, търпите ме? — Маргарет скочи на крака, мятайки мълнии с очите си. — Аз съм тази, дето ви търпя! Заехте ми обора, дето ни трябва за добитъка, не помагате с нищо…

— Правилно.

— Какво казахте?

Смехът му бе пълен с добросърдечност.

— Казвам, че аз съм един егоцентричен нехранимайко, който само ви създава ядове.

— Такъв сте! — Тя го изгледа подозрително. — И защо тези неочаквани признания?

— Може би съм самотен и не ми се иска да си тръгнете. Седнете за малко, де, поне да изпиете спокойно кафето си!

Тя седна отново в креслото.

— Вие никога не сте самотен.

— Откъде сте толкова сигурна? — Той отиде по пещта и си наля чаша кафе. — Потребностите на един мъж не са само от физическо естество. — Той седна отново на тезгяха. — Чудя се само, защо чак днес дойдохте да ми искате обяснение за моите любовни похождения, след като Елин е била още вчера при вас.

— Вчера бях заета. — Маргарет отбягна погледа му. — Нямах време за глупости. Предполагам не искате да твърдите, че си търся поводи, за да ви посетя.

— Опазил ме бог, да си въобразявам такива неща! — Той отпи глътка кафе. — Но не мога да не отбележа, че днес ми изглеждате твърде притеснена.

— Елин Мактавиш…

— За Елин Мактавиш не давате и пет пари! Сигурен съм, че хубаво сте я наругали, задето се държи като стърчиопашка и сте я изпъдили. Какво всъщност има? — Той издържа погледа й. — Да не би нещо с Йън?

Облекчението я заля като вълна, която оставя след себе си само успокоение. Той бе отгатнал. Сега вече можеше да говори. Картаук винаги успяваше да изтръгне от нея истината и да разбере какво й е на душата.

— Йън не иска да замине за Испания.

— Това го знаете от три месеца. Рюъл ще го убеди. Кога пристига Рюъл?

— Утре.

— Тогава всичките ви безпокойства са излишни.

— Цяла нощ ми е кашлял. — Тя стисна чашата. — Но направо ми се изсмя щом споменах пак за Испания. Казва, че Гленкларън има нужда от него. А това, че аз имам нужда от него, изобщо като че ли няма значение.

— Казахте ли му това?

— Да не сте луд? Не е ли товарът му и без това достатъчно тежък, та да го обременявам и с чувство за вина.

Погледът му пронизваше лицето й, Маргарет го усети като някакъв мощен поток, който я заливаше с неговата воля.

— Облекчете сърцето си — каза той тихо. — Прехвърлете всичко на моите плещи! И така. Започваме от миналата нощ, когато Йън се закашлял…

Тя пое дълбоко дъх и заговори.

Джон Картаук слушаше внимателно, красивите му пръсти продължаваха да мачкат парче глина, докато потокът на думите й не спираше. Маргарет не усети как мина времето. Картаук стана, запали лампата на дървената стойка до масата и седна безмълвно отново, за да я изслуша докрай.

Най-после мълчание. Мир.

Картаук вдигна гневно мощната си ръка и я стовари върху парчето глина пред себе си.

— Какво? — Маргарет го погледна ужасена. — Защо го развалихте? Цял следобед работихте по него, а сега…

— Не беше добре. — Той се пресегна и взе кърпа, за да избърше ръцете си. — По-добре е да разрушиш всичко с един удар, отколкото да се опитваш да превърнеш баналното в нещо велико. — Той се засмя. — Въпреки че банален аз никога не мога да бъда!

Моментната й реакция попремина. Маргарет също се разсмя:

— Такава арогантност!

— Такава истина. — Той се изправи и се протегна мързеливо. — А ето и още една истина: време е да се връщате при своя Йън. Скоро ще мръкне и той ще се безпокои.

— Да. — Тя се изправи и остана замислено така. — Ще изиграете ли след вечеря партия шах с Йън?

— Днес не. — Изражението на лицето му даде останалото пояснение. Той погледна раздробената глина и каза кратко: — Трябва да поработя тук.

Маргарет тръгна към вратата.

— Значи ще се видим, когато пристигне Рюъл.

— Възможно е… — Джон бе смръщил чело, мислите му бяха вече някъде надалеч. Ръцете му машинално месеха глината.

Бе забравил вече за нейното присъствие, а може би и думите й. Всъщност тя точно това искаше. Или не точно това? Даде й успокоение и мир и след това я изключи напълно от мислите си. И все пак днес това безразличие някак си я засегна, един господ знае защо…

Вече на вратата, Маргарет се поспря:

— Не ви казах истината. Ще липсвате на Гленкларън… когато си… отидете — думите излизаха на пресекулки от устата й.

Без да я погледне, той застина неподвижно, по средата на своята работа.

— Йън ли ще чувства липсата ми?

— Да — тя навлажни устни, преди да изрече смутено: — И аз също. Мисля, че вие сте много по-мил, отколкото искате да покажете.

Джейн пристегна шала на зелени и черни карета. Слънцето бе залязло и есенният вятър тук горе на хълма бе леден. Тя вървеше бързо, почти тичаше по стръмната пътека нагоре. По-разумно беше да се върне в мелницата, където сега живееше, да си приготви вечерята и да си легне. Но не се чувстваше уморена, въпреки че бе на крак от ранни зори. През целия ден бе надзиравала работата в мелницата, след това Маргарет я бе извикала в замъка…

Утре всичко ще бъде съвсем различно. Утре, когато очакват да пристигне Рюъл…

Не искаше да мисли за Рюъл. По-добре да мисли за работата, за всичко онова, което има да се върши още в Гленкларън.

— Охо, виждам цветовете на клана Макларън! Тях ли носиш вече?

Джейн замръзна на мястото си.

Гласът на Рюъл!

Да, гласът на Рюъл, подигравателен както винаги:

— Червената ти грива е в твърде рязък контраст с тези цветове. Бих ти избрал съвсем други дрехи.

Джейн бавно се обърна. Рюъл идваше след нея нагоре по пътеката. Беше си съшият. Нямаше и следа от някаква деликатност, за каквато се бе молила, когато гледаше къщата на Ани долу под краката си. Не се бе променил, може би беше само малко по-жилав и по-слаб.

Господи! Но какво й става?! Имаше чувството, че ще припадне всеки миг. Мъчейки се да си поеме въздух, тя се почувства също така ужасно, както в деня, когато напускаше Казанпур — отчаяна, тъжна. Сърцето й биеше лудо не само в гърдите, а като че ли по цялото й тяло.

— Очакват те… едва утре.

— Никога не предизвестявай за идването си, така само даваш възможност на враговете си да се въоръжат!

— Тук нямаш врагове.

— Така ли? — Сега вече той се изравни с нея. — Защо тогава мисълта за теб ме плаши повече от който и да било враг? — Той се засмя кратко. — Кажи, и ти ли мислеше за мене?

— Не — излъга бързо тя. — Бях прекалено заета.

Вятърът духна косите от челото му и сякаш повдигна завеса, за да разкрие строгата красота на чертите му. Джейн се улови, че го гледа прехласнато, като че го виждаше за първи път.

— Маги ми писа. — Той погледна към мелницата в долината под краката им. — За възстановителните работи в замъка, за мандрата, за новата мелница. Сигурно Йън е страшно доволен.

— Нали ти точно това искаше?

— Не точно. — Погледът му се плъзна по лицето й. — Исках да страдаш, а вместо това си избрала по-лекия път.

— Лек?! — Очите й показаха колко е засегната. — Толкова усилна работа…

— Да, работа, която ти носи удовлетворение. Без нея щеше да се чувстваш нещастна.

— Съжалявам, че трябва да те разочаровам, но за личните потребности на Йън се грижи Маргарет.

— Аз очаквах именно това да те тормози. — Той се усмихна. — Но сега съм тук и ще поправя тази грешка. Ще ти кажа какво да правиш.

Джейн го погледна гневно:

— Няма какво да ми казваш. Дойдох тук по своя воля и мое ще бъде решението кога да си отида.

— Отдавна се каниш да напуснеш Гленкларън, така ли? — попита той с глух глас.

— Предполагам, че Маргарет ти е казала, че си търся работа при някои железопътни компании.

— Не, с нея говорихме само за Гленкларън, но си представях, че ще търсиш начин да избягаш.

Тя цялата потръпна.

— Ти ме мразиш.

— Сам не зная вече какво изпитвам към тебе. Зная само, че трябва някак си да се освободя от теб! — Той помълча. — А мога да го постигна само след като зная, че си наказана достатъчно за онова, което причини на Йън.

— О, господи, малко ли бях наказана? Всеки път като го погледна, сърцето ми се къса от мъка.

— Да, но ето че не го поглеждаш. Откъснала си се от замъка, седиш си в мелницата и все по-рядко ставаш свидетел на неговите мъки.

Нямаше смисъл да се оправдава. Той явно не би пожелал да я разбере.

— Няма да търся извинения. Онова, което имам да казвам, ти няма да поискаш да чуеш.

— Да, късно е, твърде късно е за извинения. Моя грешка е, че не предвидих колко усърдна е Маргарет. Но сега вече това няма значение. Тук съм и всичко ще се промени така, както съм решил. — Рюъл й се усмихна. — Трябва да вървя в замъка. Просто исках да мина и да те предупредя да не ми избягаш.

— Ако реша да си тръгна, ти не можеш да ме спреш.

— Ала мога да те намеря! Тебе или Патрик. — Той млъкна. — Споменах ли ти, че ходих да видя Патрик в неговия пансион в Единбург.

— Много добре знаеш, че не си ми споменал.

— Изглежда той бързо върви към провал. Сега вече бил непрекъснато пиян.

— Доколкото ми е известно, така е — каза тя безучастно.

— Цяло чудо е, че не си го прибрала под крилцето си. Възможно ли е твоята слабост към този стар негодник най-сетне да се е изпарила?

Тя не отговори.

— И все пак не е възможно такива чувства просто да изчезнат. Хазайката му каза, че парите, които му изпращаш на всеки три месена, го държат все още на повърхността. — Рюъл кимна. — Да, мисля си, че навярно Патрик ще ми бъде нужен. — Той се пресегна и със свойски жест я зави по-добре с шала, като че пазеше някаква своя собственост. — Връщай се в къщи. Ще се простудиш.

Този жест на близост я свари съвсем неподготвена. Тя го погледна слисана.

— И да замръзна, това не те интересува.

— Не е вярно. Би ми било всичко друго, но не и безразлично. Не бих искал нещо да ти се случи. — Говореше тихо, почти нехайно. Но в думите имаше някаква многозначителна настойчивост.

Той протегна ръка и погали леко шията й.

Гърлото й! Усети допира му като горещ тласък и отскочи назад, неволната й реакция го накара да се усмихне.

— Утре ще дойда пак. Дотогава ще съм поговорил с Маргарет и Йън, и ще ти кажа какво предлагам.

— Смяташ да убедиш Йън да отиде в Испания?

— Не, смятам да го взема при мен в Цинидар.

Очите й се разшириха.

— Той никога няма да иде чак там.

— Грешиш! Йън ще дойде с мене. — Той пресрещна погледа й. — А и ти с него, Джейн.

Тя забрави да диша.

— Не — гласът й секна.

— Не ходи утре в мелницата. Иначе и аз ще дойда.

— Заплашваш ли ме?

— Онова, което ще ти предложа, е решително в твоя полза, ще видиш. — Той се обърна и заслиза обратно по хълма. — Ах, да! Не носи утре този шал. Не ми харесва!

Този човек, който я бе молил някога да стане негова жена, сега считаше за недостойно тя да носи цветовете на неговия клан. Странното бе, че такава незначителна дреболия я засегна толкова остро! Беше понесла от него толкова много по-големи обиди…

— Ти може да си на мнение, че може да не принадлежа на Гленкларън, но този шал ми е дала Маргарет и смятам да го нося.

— Какво си въобразяваш? Че не желая да петниш честта на клана?! — Той поклати глава развеселен. — Ако мислех, че е така, бих те облякъл от глава до пети в нашите цветове. Та аз ненавиждам Гленкларън! Собственият ми баща заяви, че съм чужд тука! — Той извърна лице.

Паниката, която тя напразно се опитваше да прикрие от него, я връхлетя с още по-неудържима сила. Ето, достатъчно е той само да изникне отнякъде и вече я обзема съшият хаос от чувства, както при сбогуването в Казанпур. Преди той да се появи тук, тя се оплакваше от еднообразието на живота в Гленкларън. Ала сега жадуваше отчаяно за онази монотонност.

„Той не може да ме принуди да ида в Цинидар!“ — мислеше тя отчаяно. Изобщо за нищо не може да я накара насила. Мина онова време, когато той можеше да разчита на чувствата й и да я върти на пръста си. Сега вече той не представлява опасност за нея.

Джейн пое дълбоко въздух, бавно, няколко пъти, за да се успокои. Вярно е, тя изпита отново същото онова вълнение, което я тласкаше неудържимо към него, но сега говореше единствено плътта! Не е любов. Приключила е с това безумие. Успя да се освободи от него през всичките тези години, прекарани далеч от този човек.

Не е любов.

Глава единадесета

— За там пък съвсем няма да се съгласи! — каза тихо Маргарет. — Мислиш ли, че ще пропътува половината свят, за да стигне до Цинидар, след като отказа да иде дори в Испания?

— Ще го убедим. Испания е твърде близо, за да може да представлява някакво решение. Все ще си мисли за Гленкларън, а самата ти няма да се усетиш как ще се качите на първия кораб, потеглящ за Шотландия.

— Възможно е — Маргарет присви очи. — Но доколкото зная Ориентът е страшно горещ и изморителен.

— Аз изморен ли ти изглеждам?

Рюъл изглеждаше великолепно както винаги. „Като мощно дърво“ — помисли Маргарет, но гласно каза хлипаво:

— Не, но сатаната се грижи за своите изчадия.

Рюъл избухна в смях:

— Маги, Маги! Струва ми се, че наистина ми липсваше! Ти винаги си ме познавала по-добре отколкото Йън.

— По-рано и аз мислех така, но твоята щедрост към Йън и Гленкларън през тези години ме накара да се усъмня в собствените си преценки.

Смехът му секна.

— Сърцето ме боли. Обичам Йън.

— Променил си се. Когато едно време замина оттук, никога не би направил такова признание! — Тя го изгледа предизвикателно. — Ако го обичаш, ела с нас в Испания и се погрижи щото Йън да не се сети дори за Шотландия, преди да е напълно оздравял.

— Не мога. Още със следващия кораб трябва да се върна в Цинидар. Положението на острова е… критично.

— Критично е и състоянието на Йън.

Той набръчка чело.

— Цинидар не е като Казанпур. Там непрекъснато духа бризът, не е така горещо. Допускаш ли, че ще рискувам положението на Йън да се влоши отново?

Маргарет го погледна изпитателно и каза простичко:

— Не. Ти никога не би му навредил.

— Мога да ти осигуря толкова много слуги да ти помагат за Йън, че чак ще ти се пречкат.

— Но как е с настаняването?

— Има цял дворец. Семейството Савистар е построило преди много години лятна резиденция над каньона. Постройката е изоставена от десетилетия, но преди да тръгна за насам, поръчах да се ремонтира всичко и да се обзаведе наново. — Рюъл й се усмихна. — Няма да имаш основание да се оплакваш от настаняването.

— Ще видим. Но защо ли изобщо говорим!? Никога няма да го придумаш.

— Той ще ми откаже, ако се страхува, че в негово отсъствие Гленкларън няма да бъде управляван както той иска. Има ли някой, който би могъл да се грижи добре за имота?

— Той би имал вяра на Джейн.

— Джейн идва с нас — прекъсна я Рюъл. — Помисли за някой друг!

— Не е толкова лесно.

— Не е речено, че трябва днес да го решим. Имаме още няколко дни.

— Искаш ли да се качиш при Йън?

Рюъл поклати глава.

— Йън не е глупак. Види ли ме, веднага ще се сети за какво съм дошъл. Да го оставим да си отспи още една нощ, преди да го атакувам.

— В такъв случай ще кажа на Мери да те заведе в стаята ти.

Той отново поклати глава.

— Няма да остана тук. Баща ми ще се обърне в гроба, ако разбере, че нощувам в тези заветни покои.

— Но къде ще отидеш тогава?

Той сви рамене.

— Все ще се намери къде. А утре съм тука, за да потърсим начин да убедим Йън.

— О, той ще ти се опре!

— В началото. Но накрая ще се съгласи, стига ти да намериш някой, който да поеме Гленкларън.

Маргарет сбърчи чело в размисъл.

— Може би викарият да знае някой. Аз бих предложила Картаук, но Йън никога не би му поверил управлението, ще се бои, че Джон може да се заплесне дотолкова в работата си, че да изгори замъка до основи.

— Картаук също ще дойде с нас. Нужен ми е.

— Ще береш ядове с него — каза тя сухо. — Той прави само онова, което той иска.

— Това ли си установила?

— Картаук… Той се оказа много… полезен — Маргарет избегна погледа на девера си. — Той много забавлява Йън.

— А тебе? Тебе не те ли развлича, Маги?

Когато вдигна изненадана поглед към него, видя изпитателните му очи, взрени в нея.

— Какво искаш да кажеш?

— Нищо. — Той отново сви рамене. — Толкова дълго не съм бил тука, бях забравил колко си добродетелна.

— Добродетелна? — Тя го изгледа възмутено, като че бе изрекъл обидна дума. — Значи наистина предполагаш, че аз бих могла…

— Просто ми се изплъзна от устата. Забрави го!

— Никога няма да го забравя! — Гневът я задушаваше. — Аз обичам съпруга си. Как се осмеляваш…

— По дяволите! Извини ме! За в бъдеще ще си сдържам езика.

— По-добре сдържай мръсните си мисли! — Тя се врътна на токовете си и тръгна към вратата. — И знай, че името ми е Маргарет. Когато беше хлапе, ти се позволяваха някои неща, но ако ме наречеш само още веднъж Маги, ще си понесеш наказанието за това безочие!

— Да, Маргарет.

Престореното разкаяние в тона му я раздразни още повече.

— Принудена съм да ревизирам мнението си. Ти изобщо не си се променил, нито на йота! Продължаваш да си толкова непоносим и разпасан, какъвто си си бил винаги.

Той дори не се опита да скрие колко е развеселен.

— Слушай, Маргарет! Нужна ми е твоята помощ, за да закарам Йън в Цинидар. Не позволявай гневът ти да му навреди!

— Мислиш ли, че мога да направя такова нещо? — Маргарет изпъшка и обяви: — Още днес ще говоря с Йън и ще се опитам да проправя път за тебе.

— Повече и не искам.

— Но много се съмнявам дали това ще помогне. — Тя отвори вратата. — По-добре се приготви да се откажеш от твоя план и да заведем Йън поне в Испания.

— Ако аз не се върна скоро в Цинидар, много е възможно да си останем изобщо без Цинидар, а също и без… Гленкларън. — Той замълча и после изведнъж неочаквано промени темата: — Странно! Питам се, защо ти толкова се ядоса?

Тя затръшна вратата на кабинета и продължи надолу по коридора към стълбите.

Ето, Рюъл още не е дошъл, дето се казва, и вече успя да я обърка напълно с разпасания си език и с още по-разпасаните си мисли. Трябваше да го перне през това негово красиво лице, трябваше да…

Но защо, всъщност? Рюъл има право. Иначе тя никога не би изпуснала така нервите си. Само истината боде…

„Трябва да пропъдя този нагъл тип от съзнанието си!“ — реши тя. Нуждае се от цялата си енергия за други, много по-важни неща. Трябва да подготви Йън за предстоящото посещение на Рюъл.

— Охо-о! Не е луксозно, но светло и приятно! — Рюъл надзърташе над главата на Джейн към вътрешността на стаята. — Може ли да вляза?

— Не! — каза Джейн без заобикалки.

— Бях убеден, че именно това ще бъде отговорът ти. Тогава ти излез да се поразходим.

„Да направим една разходка…“

Същите думи, които бе казал и тогава в Казанпур. Тя изведнъж си спомни всичко, сякаш бе станало вчера.

— Но този път няма да те ухажвам — каза тихо той. — С тези глупости отдавна е свършено. Искам да ти направя едно делово предложение.

„Как става така, че този дявол винаги знае какво мисля?“ — запита се Джейн смаяна.

— Няма какво да ти кажа.

— О, и без това по всяка вероятност аз ще съм този, който ще говори. Единствената думичка, която се иска да кажеш, е „да“.

В погледа й светна упорство.

— Можеш да се поразтъпчеш с мене малко или аз да вляза. Но в никакъв случай няма да си тръгна.

Тя се поколеба, след това се пресегна и нарочно взе от закачалката тъкмо макларъновия шал.

— Ето, така вече е по-добре. — Той затвори вратата и тръгна редом с нея по пътечката.

— Аз няма да дойда в Цинидар. Трябва да си луд, ако мислиш, че Йън ще се съгласи да дойде с тебе. Говори ли вече с него?

— Тази сутрин.

— И?

— Отказа, разбира се.

Облекчението, което тя изпита, й се стори смешно дори на нея самата. Разбира се, че Йън ще откаже! Напразно се бе притеснявала толкова.

— Днес пак ще говоря с него. Ако се наложи и утре също. Ще говоря дотогава, докато най-сетне се съгласи.

Усмивката остана на устните му, докато се изкачваха нагоре по хълма.

— Аз няма да тръгна — заяви тя с някаква отчаяна пламенност. Няма да се оставя да ме принудиш! Глупаво ще е от моя страна да се оставя да ме манипулираш така, че да изпадна в положение, в което да можеш да ме тормозиш…

— Освен ако в това положение видиш все пак някаква изгода за себе си.

— Да, нали? Да ти падна изведнъж в мрежата.

— Нищо подобно, Джейн! Ти ще бъдеш съвсем предпазлива, ти правиш всичко възможно да се измъкнеш и ще се предадеш чак след като нямаш друг изход… — Рюъл я погледна изкъсо. — Защото стръвта, която ще ти подам, ще е толкова съблазнителна, че съпротивата ти ще бъде сломена.

— Стръвта? И каква е тя?

— Една железница.

Очите й се разшириха от изненада.

— Какво?

— Да. Железница. И при това толкова много пари, че ще можеш да водиш съвсем независим живот. Е, проявяваш ли интерес?

— Не.

— Напротив, интересува те, но се боиш, че прилагам някакъв трик, за да те привлека. Аз не прилагам трикове, Джейн Барнаби! Играя с открити карти. Ще знаеш предварително какво възнаграждение и какви неустойки ще можеш да очакваш.

— Целият този разговор е безсмислен.

— Значи трябва да избързам с обясненията, за да престане да бъде безсмислен. Нужна ми е железница, която да пренася златната руда от мината през джунглата, да изкачва стената на каньона и да спира на пристанището. Накарах да просекат път, но по него не можеш да пренесеш и една десета от онова, което може да пренесе железницата. Нуждая се от златото.

— Нуждаеш се или го искаш?

— И двете. Искам го, защото ще ме направи богат като цар Мидас. А се нуждая от него, за да осигуря препитанието на Гленкларън. А трябва да пазя Цинидар и от Абдар.

— От Абдар? — оживи се Джейн.

— Да не мислиш, че след като ти си замина от Казанпур земята се е отворила и е погълнала Абдар?

— Престанах да мисля за него. — Джейн помълча. — Също както и за тебе.

Рюъл като че не чу тази забележка.

— Абдар е страшно активен и се интересува живо от Цинидар.

— Откъде знаеш?

— Преди повече от година на острова се появи Пахтал. Сигурно е докладвал на Абдар за златото, което вадя.

— Но какво значение има това? Цинидар е твоя собственост. Той не може да си го вземе обратно.

— Засега не. Но Пикеринг смята, че Абдар скоро ще поеме престола. Махараджата е болен от туберкулоза. Пикеринг се съмнява дали ще живее и година. А това значи, че Цинидар трябва да е подготвен за отбрана, дойде ли Абдар на власт.

— Нали островът е твой?

— На времето династията Савистар е завзела острова със сила. Ако реши, Абдар няма да се поколебае да обяви договора за нищожен и да вземе отново острова под свое владение.

— Англичаните не биха…

— Англичаните няма да си мръднат пръста за това, че Абдар си присвоил остров, находящ се на двеста и петдесет мили от брега. Ако искам да задържа Цинидар, трябва да съм готов сам да го защитавам.

— И затова ти е нужна железница?

— Да, железница и някой, който да я построи. — Рюъл направи многозначителна пауза. — Този някой си ти, Джейн.

Тя поклати глава отрицателно.

— Трудно начинание, но не невъзможно. Възложих на Джеймс Медфорд да направи геодезични измервания. Той е техник, препоръчан ми от Пикеринг. Говори ли ти нещо името му?

— Естествено. Много уважаван човек.

— Медфорд казва, че проектът бил истински кошмар, но можел да се изпълни.

— Защо ми казваш всичко това? Твоите условия не ме интересуват.

— Ще те заинтересуват. Защото ако построиш участъка в срок, ще получиш достатъчно пари, за да основеш собствена строителна компания, та и ще останат за начален капитал.

— Не говориш сериозно. — Тя го погледна отегчено.

— Всичко е записано в договора. Построиш ли железницата, цялата сума е твоя. За мене вече ще е похарчена, ала за тебе би могла да означава много. Не е ли така?

— Да.

Би било истинско чудо. Да има свободата да строи. Свободата да работи. О, не! Това е само клопка. Той сам каза: апетитна стръв. Не бива да мисли за това повече.

— Така ти ще имаш и достатъчно пари да се погрижиш прилично за Патрик.

— Млъкни! — изсъска смутено тя.

— Ти искаш това, Джейн! — Говореше тихо и подмамващо. — Знаеш, че го искаш.

— Не и от тебе.

— А кой друг би могъл да ти го даде? Познавам десетки хора, които за такава възможност биха продали и душата си. Сигурност. И шансът да забогатееш…

„Свобода…“

— Не искам да чувам повече за това.

— Но защо не? Не искаш да го чуваш, след като звучи толкова сладко в ушите ти?

Тя се обърна и понечи да тръгне обратно надолу по склона. Той веднага се озова до нея, сложи ръка на рамото й.

— Ти отдавна щеше да си си отишла оттук, ако бе намерила работа някъде другаде. Ти искаш този проект, аз също го искам.

— Заслужава ли си да дадеш толкова много пари, за да ме имаш в Цинидар?

— Да. Защото да те имам в Цинидар ще означава, че ще намеря начин да търся изкупление от тебе. Няма да ми се изплъзнеш, както стана тук, в Гленкларън.

Да, това беше отговорът, който бе очаквала. Нямаше причина да се чувства толкова болезнено засегната. Тя се засмя, засмя се с безрадостен смях:

— Мили боже! И защо тогава да бъда толкова глупава, та да тръгна с тебе?

— Вече ти посочих всички съображения. — Той се усмихна. — С изключение на едно.

Джейн не реагира, изчаквайки мълчаливо да продължи.

— Ти все още желаеш онова, което имахме двамата в Казанпур.

— Не е вярно!

Да бяга! Далеч от неговата близост! Джейн се обърна отново и хукна надолу по пътеката. Студеният вятър щипеше лицето й, но тя не го усещаше.

Не спря да тича, докато не стигна до мелницата. Затръшна вратата след себе си, сложи резето и се хвърли на леглото. Лежеше там, трепереща от студ.

— Джейн!

Очите й се стрелнаха към вратата.

— Ще дойда утре, за да ми дадеш своя отговор! — извика Рюъл през вратата. — Ще пъхна под вратата договора и експертизата на Медфорд. Имаш достатъчно време да ги проучиш най-основно.

— Нищо не искам да гледам.

— И все пак ще прочетеш и едното, и другото. Помисли за Патрик! А помисли и за това, колко трудно е на една жена да си завоюва място в този свят. — Няколко сгънати листа се плъзнаха под вратата. — Ще се видим утре, Джейн!

Джон Картаук седеше на голия под, опрян на стената на обора.

— Какво? Как така без работа? — Рюъл се приближи към него с провлачени крачки. — Май че никога не съм те виждал толкова отпуснат.

— Сега изпекох една моя фигура в пещта. Чакам я да изстине. — Картаук го погледна подигравателно: — Маргарет ми каза, че ще бъда отведен в Цинидар. Колко любезно от твоя страна да ме поканиш!

— Исках да обсъдя това с тебе, но не можах да намеря време. Да, Картаук, нужен си ми.

— Целият свят има нужда от мене.

— Има нужда от твоята работа. Ала аз се нуждая от онова, което знаеш за Абдар. Нуждая се от твоята помощ, когато той се появи отново на хоризонта. Нещо, което с всеки изминал ден става все по-вероятно.

— Потроших три години, за да бягам от Абдар, а ти сега искаш да ме закараш точно там, където той няма как да не ме забележи.

— Имаш цял живот пред себе си. Не би ли искал да се отървеш от Абдар веднъж завинаги?

— Завинаги? И как смяташ да обезвредиш човек като него?

— Цинидар е мой, каквото и да се случи. Аз съм махараджата на Цинидар. Ако Абдар се опита да ми отнеме острова, имам законното право да изляза насреща му като срещу най-обикновен нападател…

— Е, и какво? В такъв случай аз спокойно мога да си остана тук и да те оставя ти да се справиш с него.

— Безспорно. Но мога да се справя по-бързо и по-ефикасно, ако имам съюзник, който познава нрава на тази твар.

— Твар? — Картаук премлясна, сякаш опитваше думичката на вкус. — Да, точно така, твар. Или по-скоро чудовище. Това е той. — Картаук поклати глава. — Но не мисля, че е разумно да идвам.

— Защо не?

— По редица причини.

— Би могъл да имаш собствено ателие в двореца.

— Свикнал съм и с тукашното ателие.

— А свикна ли и с това да работиш само с бронз и дърво?

Погледът на Картаук стана особено внимателен.

— Искаш да ме подкупиш, така ли?

— Да, подкуп. Златен подкуп, който не се отказва. Сухата пара момента ми е малко, но притежавам толкова много злато, че дори ти можеш да бъдеш задоволен.

— Искаш да се пишеш мой благодетел?

— Ти не казваше ли, че всеки владетел има нужда от художник, който да украси дома му?

— Злато, казваш…

— А също и моето обещание да те защитавам от Абдар.

— Само докато ти самият си жив, та да можеш да удържиш обещанието си, разбира се.

Рюъл наведе глава.

— Едно на нула! Ала имам твърдото намерение да надживея Абдар.

Картаук го изгледа изпитателно:

— Мислиш ли, че има начин да устоя?

Рюъл излезе тихо от стаята на Йън. Завари Маргарет да вписва нещо в домакинската си книга.

— Йън скланя полека-лека. Няма да е зле, ако идеш сега при него и подкрепиш каузата и с твоите собствени аргументи — каза той.

Маргарет затвори голямата книга.

— Не се надявах, че ще успееш.

— Не е сигурен успех все още. Намери ли човек, който да поеме Гленкларън, докато ти отсъстваш?

— Тимоти Дръмънд — сина на пастора, се е върнал наскоро от Единибург, учил е там в университета. Съобразителен и способен младеж, съвсем подходящ да се грижи за Гленкларън, докато се върна.

— Ами кажи го тогава на Йън. Той си мисли, че Гленкларън е нещо като дете, което трябва да храни и наглежда. — Рюъл млъкна и след това добави предпазливо: — Той просто боледува, че не можете да имате дете.

— Мислиш ли, че не го зная? Но не ни било писано.

— Йън каза, че докторът е констатирал…

— Нищо не е констатирал. Просто го помолих да излъже Йън. Той никога не би се оженил за мене, ако знаеше, че няма никаква надежда…

— Съвсем никаква?

— Е, почти никаква. Стават и чудеса.

— Колко жалко!

— Жалко? Не е жалко, а страшно. Не само за това, че Йън се чувства виновен дето ще остана бездетна, а и защото едно детенце би означавало за него, че има за какво да живее.

— Съжалявам Маг… Маргарет.

— Няма полза от съжаления. — Тя изпъна рамене и тръгна към стаята на Йън. — Отивам да поговоря с него.

Собствен проект.

Тези думи дълбаеха все по-дълбоко в съзнанието на Джейн. Защо се е свила на това легло, уплашена и нерешителна, вместо да приеме предизвикателството? Рюъл е просто един мъж като всички останали… Не, може би не като всички останали, но все пак просто човек, съвсем не непогрешим. Той каза, че иска да си отмъсти, но нали тя го познава достатъчно добре, нали знае, че той никога няма да си послужи с нечестни средства?

Железница.

Железница. Но толкова се страхува, господи! Не бива и да се съмнява, че при всеки сблъсък Рюъл ще бъде безпощадно твърд.

Железница.

Откъде дойде това нейно предубеждение, че няма да намери сили да се бори с Рюъл? Три години се бе готвила именно за това. Вече не беше детето, което той познаваше от Казанпур. Кой може да твърди, че тя няма да се справи с него и дори да го парира?

Полунощ отдавна минаваше, когато Джейн се надигна бавно и взе листовете от пода. Запали лампата, седна до масата и разгъна експертизата на Медфорд.

— Приемам! — каза Джейн преди още да е отворила напълно вратата след почукването на Рюъл. Тя бързо му подаде договора. — Ето. Подписах. Експертизата ще запазя, искам да я проуча по-основно. Ще ти съобщя какви машини и какви материали ще са ми нужни. Когато пристигна в Цинидар, всичко да е доставено. Кога трябва да дойда?

— Колкото е възможно по-скоро. Аз ще тръгна с първия кораб. Йън днес се съгласи да дойде до един месец. Можеш да пътуваш с него и Маргарет. — Той спря изпитателно очи върху лицето й. — Изглеждаш зле. Пак ли безсънна нощ?

Без да обръща внимание на подигравката в гласа му, тя продължи делово:

— Видях доклада. Точен ли е?

— Толкова точен, колкото можа да го направи Медфорд. Изненади винаги могат да се появят.

— Ако нещо се обърка глобите, които трябва да платя, ще ме лишат от цялото ми възнаграждение.

Той кимна:

— Така е. Но такива клаузи има във всеки договор.

— Дори и махараджата не предвиждаше такива големи обезщетения. Намали глобите за просрочка на двадесет процента за първия етап и с още десет процента за втория.

Рюъл поклати глава.

— Намалим ли глобите за неизпълнение, значи да намалим и поощрението. Трябва да работиш с всички сили, за да спазиш сроковете.

— Това е значи. От мене се очаква да работя като роб и след това да загубя всичко.

— Да, и това е начин да ти отмъстя, не намираш ли? — Той се усмихна. — Искаш ли да скъсаш договора?

Бе хранила малка, почти незначителна надежда, че той може да предложи по-добри условия, но все пак трябваше да опита.

— Добре, ще спазя сроковете ти.

— Ами тогава няма какво да обсъждаме повече. — Той се поклони вежливо. — Значи ще се видим в Цинидар.

Джейн остана загледана след него — гледаше го как върви, наперен, забързан, самоуверен.

Не, няма да се остави да я уплаши. Никога вече.

Ще направи проклетата му железница, ще опита шанса да си осигури независим живот. Ще работи, ще работи толкова упорито, че да не й остане време да мисли за нищо друго.

Този път Рюъл няма да излезе победител.

Глава дванадесета

— Това е истински дворец!

Гледката бе величествена. Джейн не усети как стисна още по-здраво юздите на Бедилайа. От двете страни на алеята, която се губеше чак някъде вътре в двора, се издигаха тъмни кипариси. В центъра на градините светлееше голям мраморен фонтан. От средната част на сградата, украсена с величествен купол, се разгръщаха две крила в съвършена симетрия. Аркади с по осем колони очертаваха верандата, която минаваше по цялата дължина на къщата. Стройната балюстрада приличаше на прозирна дантела в лъчите на следобедното слънце. Всичко тук говореше за екзотична красота и за… мощ. Мощта на Рюъл. Дали цялата тази впечатляваща гледка нямаше за цел само да й напомни, че се намира във владенията на Рюъл Макларън? Колко пъти й бе повтарял, че иска да има дворец?

Джейн се озърна за голямата карета, която идваше на известно разстояние след нея нагоре по хълма. Йън се бе справил отлично с пътуването, сега бе много по-различно от пътуването му до Шотландия на времето.

От това разстояние мъжът на верандата се виждаше само като бяло петно. Ала Джейн знаеше, че е Рюъл. Почувства как вълнението заплашва да вземе връх над нея и се опита да му се противопостави с всички сили. Страхуваше се от този момент още от самото тръгване от Шотландия. За нищо на света не бива да покаже колко е развълнувана и неспокойна.

Странно, колко прехласнат бе Рюъл по този остров! Дали го привличаше красотата? С онази забулена в мъгли планина и живописното селце, нанизано като огърлица по брега на залива, Цинидар несъмнено бе много красив, но Рюъл не бе човекът, който би се увлякъл по едни красиви кулиси. Може би го привличаше някаква странна магия, която се излъчваше от острова. Въздухът бе като искрящо вино, дишаше се леко въпреки уханието на ванилия, сандалово дърво, жасмин, кедри и какви ли не други екзотични аромати, които завладяваха сетивата при всяко вдишване.

„О, господи, реагирам толкова глупаво!“ — помисли си Джейн, изпълнена с гняв. Цинидар е място като всички други места! Място, което тя ще трябва да нагоди според собствените си потребности така, както Рюъл го бе нагодил към своите.

— Джейн!

Тя се обърна бързо. Маргарет бе подала глава от прозорчето на каретата.

— Има ли още много? Вижда ли се вече?

Джейн безмълвно посочи двореца горе на хълма. Очите на Маргарет се разшириха, когато проследи жеста на Джейн.

— Всемогъщи боже! — Маргарет изведнъж избухна в смях. — Да, няма що, признавам, че съм смаяна. Този тип винаги твърдеше, че ще го постигне!

Двама облечени в бяло прислужници се притекоха да разгърнат стълбичката щом екипажът спря пред входа. Мигновено изникнаха и двама плещести туземци, носещи огромно кресло — по-скоро трон, поставен върху четири пръта и покрит с балдахин от червена коприна. Друго момче хвана юздите на Бедилайа и я поведе към коневръза, до който ги очакваше Рюъл.

Беше облечен в ослепително бели дрехи и представляваше не по-малко елегантна и поразяваща гледка от двореца.

— Джейн! — Той кимна вежливо за поздрав, преди да се приближи и я свали от седлото. — Добре дошла в Цинидар!

— Благодаря! — През плата на ризата си тя усети топлината на ръцете му и това й подейства като шок. Джейн бързо отстъпи настрана, за да избегне докосването му. Но по изражението на лицето му прочете, че всъщност само е разкрила онова, което се опитваше така отчаяно да прикрие. И за да стане сякаш всичко още по-лошо, тя реши да бъде делова и каза: — По пътя до тук никъде не видях релсите, поставени от Медфорд?

Рюъл вдигна вежди:

— Искаш да кажеш, че съм те излъгал?

— Не съм казала такова нещо.

Той кимна с глава на запад:

— Лагерът на Медфорд е на една миля отвъд горичката. Ще се запознаеш с него на вечеря.

Рюъл се обърна рязко и тръгна към екипажа.

Картаук, който бе слязъл пръв, отпъди грубо прислугата.

— Аз ще му помогна! Свикнал е с мене! — Прегънат о две, той изчезна във вътрешността на каретата, за да се появи почти веднага с Йън на ръце. Джон сръчно го настани на отрупаното с възглавници кресло и притегли копринената покривка върху коленете на Йън. — Ето, това е! — Картаук се ухили. — Когато за последен път видях един от тези тронове, в него седеше махараджата и го разнасяха величествено из парка. Ти обаче изглеждаш много по-добре в него, Йън.

— По-добре, но се чувствам като някакъв идиот — усмихна се Йън. Изглежда не му беше добре, защото се облегна назад върху копринените възглавници, замижа и въздъхна: — Но е удобно.

— Точно това е важното! — Погледът на Рюъл опипа тревожно лицето на Йън. — Как мина пътуването?

— Можеше да го разбереш по-рано, ако си беше дал труд да ни вземеш от пристанището! — каза Маргарет, която точно излизаше от каретата, поддържана от един прислужник. — Мислех, че ще проявиш достатъчно вежливост да ни посрещнеш лично, вместо да ни изпратиш цял полк прислужници. Все пак нали ти настояваше да дойдем?!

— Направи ме на пух и прах точно както заслужавам! — В очите на Рюъл блесна ирония. — Няма място за никакви извинения, но все пак бих искал да поясня, че самият аз пристигам от планината само преди малко. Щеше да имаш повече основания да се сърдиш, ако ти се бях появил мръсен и прашен, та и с лоша миризма при това!

Маргарет хвърли мрачен поглед към каретата:

— Но трябва да призная, че колата е удобна, а слугите ти са безкрайно услужливи.

— Радвам се, че скромните ми старания не са били напразни. — Рюъл посочи към един снажен мъж със златиста кожа, който току-що се показа на вратата на двореца: — Това е Тамар Алканар. Доведох го от неговото село, за да бди над Йън.

Както и останалите слуги, Тамар бе обут в сандали, носеше късо до кръста яке и пъстра кърпа, която бе обвита около бедрата му и стигаше до средата на прасците. На китките на двете му ръце блестяха широки месингови гривни. Той се поклони и фините очертания на лицето му се разляха в сърдечна усмивка:

— Аз към прещастлив да ви поздравя с добре дошли! — Пред Йън той направи по-дълбок поклон: — Приемете моите уверения, че ще ви служа най-покорно и ще изпълня всяка ваша заповед!

Маргарет, която го наблюдаваше с кисело изражение и поклащаше глава недоверчиво, веднага се обърна към Рюъл.

— Той не ни е нужен. Джок остана долу на пристанището да следи за товаренето на багажа, но Йън сигурно ще предпочете той да си го…

— Джок не говори тукашния диалект — прекъсна я Рюъл. — Тамар ще ти бъде нужен именно, за да ти помогне да се разбираш с прислугата. — Рюъл даде знак на слугите: — Хайде, носете го! И много внимавайте с господата!

— Те ще внимават. Няма да позволя да стане нещо! — Дебелата лъскава плитка на Тамар заподскача на гърба му, докато той тичешком изкачваше стълбите, за да отвори високата богато украсена врата. В следващия момент Картаук, Маргарет и свитата на Иън влязоха в двореца.

Рюъл се обърна към Джейн:

— Тамар ще се върне веднага и ще ти покаже твоите стаи. Трябваше най-напред да се погрижим за Йън.

— Естествено.

— Междувременно можеш да хвърлиш поглед от задната тераса над останалата част от острова. Дворецът е построен над самия каньон. Без да изчака съгласието й, той я поведе покрай сградата към широка тераса на няколко нива, с мозаечен под от кобалтовосини и смарагдовозелени плочи. Струите на разкошен водоскок се плискаха звънко и се лееха от стъпало на стъпало в каскада от басейни с причудливи геометрични форми, заобиколени от гъсти жасминови храсти.

Рюъл я поведе през великолепни градини, край светнали водни огледала, за да изкачат трите стъпала към по-горната тераса.

— Оттук изгледът към каньона е незабравим и страховит.

— По-страховит от Ланпур? — погледна го Джейн.

Рюъл застана до крехката балюстрада.

— Сама погледни!

Стояха на ръба на истинска бездна. На стотици метри някъде долу тъмнееше долината, покрита със зеления килим на джунглата. На север се издигаше планината, възземаща се толкова стръмно на горе, колкото стръмна бе и урвата под краката.

— В описанието на Медфорд е казано, че между стената на каньона и планината има около сто мили. Оттук не изглежда да е толкова далече — каза Джейн.

— О, обзалагам се, че ще ти се види дори много повече, когато започнеш да проправяш пътя през джунглата.

Джейн съвсем не се съмняваше, че ще е така.

— Няма ли име тази планина?

— Защо й е име? След като е една-единствена. — Рюъл се усмихна — Не съм и помислил да й дам име.

Не беше ли казал същото и за своя другар, лисичето? Нали и него бе оставил без име.

— И реката няма име — отбеляза Рюъл.

— Реката? — Джейн впери поглед надолу.

— Оттук не се вижда, дърветата пречат. Тече от юг на север, след това завива на изток и се влива в морето.

Джейн обърна поглед към джунглата, простираща се на изток.

— Представях си, че оттук ще се вижда морето. В тази посока изглежда островът е по-дълъг, отколкото очаквах.

— Има около триста метра ширина и около шестстотин метра дължина. — Рюъл посочи на запад. — Но в тази посока понякога се вижда морето как блести.

— А може ли да се види пътят, който си просякъл през джунглата?

Рюъл поклати глава и посочи на юг:

— Той минава ей там, зад дърветата. Да не възнамеряваш да го използваш, за да прокараш по него трасето на линията?

— Стига да е възможно… Ще трябва да го разширим, естествено, но може да се използва като основа. Какво стана с материалите ми?

— Хората на Медфорд ги прибраха в базовия лагер в подножието на планината. Виждаш, че съм готов всячески да ти помагам.

— Всячески готов, но окрилян по-скоро от алчност, отколкото от любезност към мене.

Рюъл се разсмя.

— Съвършено вярно!

— Добре ще е още утре сутрин да тръгнем към планината. Ще ми трябва някаква карта.

— Има и по-добър начин. Аз ще ти покажа пътя.

Това прозвуча като сигнал да застане нащрек.

— Не е необходимо. Не бих искала да ти създавам главоболия.

— Не са главоболия. И без това трябва да се върна в лагера. Всъщност аз дойдох само за да се уверя, че Йън е добре настанен. — Рюъл се засмя. — Няма да е зле да се възползваш от помощта ми. А стигнем ли горе, започваш дейността си официално и няма какво повече да очакваш от мене.

— Аз и сега нищо не очаквам.

— Дори и преводач, който да предаде на работниците какво искаш от тях?

— Медфорд ще ми намери някого.

— В лагера има човек от семейството на Тамар. Дилам работи като надзирател при Медфорд. Разбира от слонове.

— На мене ми трябва човек, който да разбира от пътно строителство, а не от тези дебелокожи гиганти.

— Ще видиш, че може да се окаже истинско преимущество, ако разбира и от двете. По тия места бродят цели стада слонове. Те си се чувстват господари на джунглата и не приемат пришълците — натрапници.

Джейн смръщи чело.

— Медфорд не пише нищо за слоновете, но споменава за някои специални проблеми с животните. Тъкмо се чудех какво ли има предвид. Добре, съгласна съм за Дилам, стига да покаже компетентност.

— Да, Дилам показва изключителна компетентност.

— И изключителна преданост към тебе?

— Не бъди толкова подозрителна! Дилам никога няма да играе ролята на мой шпионин. Хората на Цинидар са независими по природа. Досега не съм успял да купя — дори аз — предаността на някого.

— Което те е разочаровало безкрайно, така ли?

— Напротив, което ме е очаровало. Тамар ми каза, че жителите на Цинидар са дошли от юг, от Полинезия. Завладяването на острова от прадядото на Абдар е било сигурно кърваво, защото до ден-днешен туземците не искат и да чуят за Савистар и за неговите военачалници. Тогава хората са избягали от крайбрежието и са се изпокрили в джунглите на каньона, който се счита за непристъпен. Така са оцелели.

— Много разумно. — Вниманието на Джейн бе привлечено от нещо друго. — Кой живее там? — Тя посочи една очарователна къщичка с покрив подобен на пагода, полускрит между дърветата.

— Никой. Това е лятна къща. Накарах да я построят като павилион за отдих, ако ми се прииска да се измъкна от двореца. Досега не съм я използвал, но скоро сигурно ще дотрябва. — Преди Джейн да може да попита още нещо, Рюъл се обърна към стълбата: — Ето го и Тамар. Ще ме извините сега, ще се видим на вечеря!

Джейн въздъхна с облекчение, когато го видя да се отдалечава. След първия кратък миг на сърдечност при самото им пристигане Рюъл се бе държал през цялото време официално вежливо и любезно, както подобава на гостоприемен домакин. Джейн не би могла да очаква, че той ще продължи да се отнася към нея така и за в бъдеще, но се надяваше, че поне ще й даде възможност да си поеме дъх, докато се ориентира в обстановката.

— Прощавай за откровеността, Рюъл, но ти си кръгъл глупак! — каза Джеймс Медфорд.

Рюъл се разсмя.

— Не бива да подценяваш личността на мис Барнаби! От тебе се иска само да й помогнеш ако има нужда от информация или от някакъв съвет.

Лицето на Медфорд стана сърдито:

— Което ще рече навярно, че ще трябва самичък да построя този проклет участък, без да ми се плати за това.

— Като се запознаеш с дамата моментално ще разбереш, че тя никога не би те използвала. — Рюъл даде знак на слугата да допълни чашата на Медфорд. — Напредвате ли с работата?

— Горе-долу. — Медфорд не се оставяше да го отвлекат от темата. — Чудя ти се! Не ти ли стига онова, което тя забърка в Казанпур?! Защо наемаш точно нея, след като… — Той рязко млъкна, вперил поглед към вратата. — О, кого виждам! Нашата мис Барнаби!

Рюъл проследи погледа му и видя само червеникави плитки, блеснали под светлината на полилея.

— Да, това е… — Той млъкна, стреснат от вида на Джейн.

Носеше семпла бяла рокля от въздушна материя, оставяща ръцете и раменете открити. Линията на роклята подчертаваше тъничката талия и пълните гърди. За първи път тя изглеждаше истински женствена и съблазнителна.

— Я виж — промълви само Медфорд.

Когато откъсна очи от Джейн, Рюъл видя, че Медфорд го гледа многозначително.

— Е, и какво?

— Няма нужда да ми казваш защо си й възложил обекта — каза Медфорд. — По-ясно от това здраве му кажи!

По дяволите! Достатъчно бе да погледне тази жена и вече пламва, готов и нетърпелив да я има.

— Сега ще те представя — каза Рюъл кратко.

— Няма защо да бързаме, аз…

Рюъл просто не остави Медфорд да се доизкаже. Тръгна през големия салон да посрещне Джейн, без да откъсва за миг очи от нея. Кожата й блестеше, прозирна като седеф, в очите й имаше боязън. И с право! Той изпита непреодолимо желание да докосне кожата й, да погали с върховете на пръстите голите й рамене, да сграбчи с ръка гърдите й…

Защо не всъщност? Медфорд го наричаше на шега „раджата на Цинидар“. Но притежаваше власт не по-малка от тази на раджа! Трябваше да нареди да я настанят в собствените му стаи… Да бъде на негово разположение. Да може да разпусне косите й, да вплете в тях пръсти. Да свали дрехите й и да я просне…

Той застана съвсем близо до нея.

— Добър вечер! Не очаквах да си толкова елегантна. Изглеждаш… изключително!

— И това предизвиква гнева ти?

— Не… — Но странно, беше всъщност точно така! Той се улови, че изпитва гняв, гняв и разочарование, защото не може да я притежава още в този миг. Но едно насилване не би могло да го освободи от този бяс. Тя трябва да дойде при него по своя воля, победена и покорена. Рюъл се насили да се усмихне: — Не съм те виждал в рокля досега. Направо съм зашеметен.

— Маргарет ми я поръча. — Тя се озърна. — Къде е Маргарет?

— Казала е да ми предадат, че Йън е твърде уморен и няма да може да вечеря с нас. Те ще вечерят горе. — Погледът му обгърна голите й рамене. — Както винаги Маргарет е проявила безпогрешен вкус. Как успя да те придума да приемеш рокля?

Джейн вдигна рамене.

— Постоянно повтаряше, че в един дворец ще трябва да се преобличаме за вечеря и настоя да ми поръча необходимото. — От движението на раменете й корсажът се смъкна малко и разкри още повече гърдите й.

Рюъл почувства неудържимо напрежение в слабините си.

— Странно е, че си се съгласила.

— Маргарет казва, че една рокля не прави жената жена, също както панталоните не могат да направят мъжа. Това са просто дрехи, които посочват някаква разлика, но надали ти осигуряват предимства…

— Колко отстъпчива си станала! Променила си се.

— Да признаеш някои разумни съображения не означава отстъпчивост. Само глупаците не научават нищо ново с годините. — Изгубила търпение, тя го изгледа смело: — Защо трябва да обсъждаме роклята ми?

— Защото не ми харесва.

По страните й пламна червенина.

— Не ти харесва роклята ми или фактът, че вече не съм детето от Казанпур?

— Ти не беше дете. Още тогава беше вече твърде… — той спря очи на гърдите й, — … зряла.

Лицето й стана още по-розово.

— И какво й е толкова лошо на роклята ми?

Рюъл изведнъж осъзна, че не е до роклята, а до факта, че не той й я е подарил. Маргарет бе успяла да я убеди да се откаже от мъжките си дрехи, а ето че той просто кипи от ревност!

— Прекалено фрапантна. Бях си представял другояче тази вечер, по-делово.

Джейн пое дълбоко дъх.

— Дойдох, за да се видя с Медфорд. Предполагам, че това е господинът до прозореца?

— Да, това е Джеймс. За съжаление, съвсем не е въодушевен от мисълта да се запознае с тебе.

— Защо?

— Смята, че съм ти възложил проекта, защото си моя любовница.

Джейн стисна устни.

— И ти, разбира се, не му обясни, че греши?

— Защо трябваше да го правя? Всъщност това е една от причините да си тук, а аз съм честен човек.

— Тук съм, за да построя железницата.

— Да, но наред с това имам намерение да те направя своя любовница.

Той просто видя как лумна яростта й, но тя отвърна най-спокойно.

— Няма защо да се вълнуваш за нещо, което никога няма да стане.

— Но още преди да тръгнеш от Гленкларън ти знаеше, че съм ти отредил такава роля. Бях откровен с тебе. Исках Цинидар да те принуди да паднеш на колене, за да мога след това и аз да направя същото.

— Няма да получиш онова, което си въобразяваш. — Погледът й се върна към Медфорд. — По дяволите! Можеше поне да му кажеш, че си разбирам от работата и съм компетентна.

— Ще станеш много по-компетентна, след като аз те обуча.

— Исках да кажа… — Тя млъкна и въздъхна продължително, по-скоро уморено, отколкото ядно. — Знаеш какво имах предвид. Ще ме запознаеш ли с Медфорд или сама да се погрижа за това?

— Не, остави това на мене! — Рюъл се обърна и я поведе през залата. — Уредих Медфорд да ти сътрудничи, но не очаквай от мене да продължа да те подкрепям. Това е борба, която сама трябва да изведеш до край.

Успя да я обърка, но тя няма да позволи той да го забележи! Да, ще се държи спокойно и нехайно, нека да се вбеси още повече!

— Знаеш ли, че построих Лятната къща за тебе?

Джейн продължи да крачи до него, сякаш не бе чула думите му.

Не биваше да й го казва още сега, но търсеше да я засегне, да я разтърси с нещо.

— Исках място, където да те имам изцяло и само за себе си.

Джейн не отговори. Но от погледа му не убегна как страните й станаха на червени петна, а гърдите й започнаха да се надигат и спускат като че беше тичала.

— Ще те обвия в златотъкана коприна — прошепна той тихо. — В широка роба, разкриваща гърдите и ръцете ти. Имаш толкова красиви крайници!

— Млъкни! — каза Джейн с прегракнал глас.

— Зная колко розови стават пъпките на гърдите ти, като ги посмуча… Такива едри и твърди… Помниш ли?

— Не.

— Ще поръчам на някоя местна шивачка веднага да се заеме. Роклята ще стои чудесно на червената ти коса.

— Само ще хвърлиш парите си на вятъра. Няма да се стигне до там.

— О, ще се стигне. — Погледът му се задържа на гърдите й. — Обзалагам се, че ние току-що поехме, и ще стигнем.

Тя неволно сведе поглед към долната част от тялото му, но бързо отвърна лице.

— Виждаш ли? — каза тихо той. — Започна се и няма да има край. — Бяха се приближили вече до Медфорд и Рюъл окачи на лицето си вежлива усмивка: — Джейн, мога ли да те запозная с Джеймс Медфорд? Джеймс, предполагам, че ще забавляваш дамата, докато ида да видя какво може да е задържало Картаук.

Глава тринадесета

Златотърсаческият лагер представляваше цял палатков град, който се различаваше от двореца толкова, колкото Казанпур се различаваше от Гленкларън. На терена бяха построени разпръснато повече от стотина палатки. Джейн добре познаваше тази гледка, детството изведнъж изникна в мисълта й и това я накара неволно да стисне зъби.

— Какво има? — Рюъл я изгледа. — Зная, че не е дворец, но не бих казал, че е чак толкова зле.

— Не, просто си помислих… — Не искаше да му разкрие мислите си. — Имала съм възможност да видя доста палаткови градове, но нито един не е бил толкова чист. Ти ли плащаш за всичко това?

Той поклати глава.

— Туземците са много чисти и подредени хора. Когато наемам работник, първото нещо, за което пита е има ли баня, шатра за „белим“ и достатъчно време, за да може да почиства жилището си.

— И те претендират да имат всичко това?

— Ти да не си мислеше, че използвам тук робски труд?

— Не, но си мисля, че към мене ти не беше толкова… отстъпчив.

— Да, но при цинидарците нямам друг изход — Рюъл се усмихна примирено. — Те заявиха, че ще работят в мината само ако бъдат спазени техните условия. Ако не се бях подчинил, щяха да си останат по своите села и да гледат как се изтрепвам от работа. На тях им е все едно колко ще им предложа.

— Парите не ги интересуват, така ли?

— Парите интересуват всекиго, но цинидарците смятат, че парите не са безусловно необходими, за да им осигурят един пълен с доволство живот, както те се изразяват.

— А какво е безусловно необходимо?

— Деца, мирен свят, време, за да се учат от своите учители и… белим.

— Белим?

— Игри. За туземците игрите са най-любимо занимание. Почти непрекъснато някъде се играе някаква игра.

— И ти трябваше да ги научиш да работят?

— Не са мързеливи. Но когато дойдох, наистина имах проблеми с трудовата дисциплина. До тогава, докато разбера каква е тайната. Превърни работата в игра и ги накарай да се състезават. Всяка вечер избираме победител и го награждаваме.

— И какви са наградите?

— Всеки път различни. Допълнителен свободен ден, малко повече пори… На всеки две седмици се събира съветът на старейшините и решава какви да са наградите.

— А ти председателстваш съвета, така ли?

Рюъл поклати глава.

— Само цинидарец може да бъде председател. Ето, станаха три години откакто съм тука и не ми е оказвана такава чест. — Той се усмихна. — Но Дилам смята, че ако продължавам да се държа прилично, след година-две може да ме допуснат като наблюдател.

— Дилам е член на този съвет значи?

— Да, Дилам го председателства. Необикновена личност! — Рюъл погледна залязващото слънце. — Ще стигнем точно по часовете за белим. Голяма част от работниците се събират преди вечеря да поиграят на зарове или на карти. Мисля, че е време да се запознаете с Дилам.

Смеховете и възбудените гласове се чуваха отдалеч. Огромната шатра в центъра на лагера бе силно осветена. Прекрачиха прага. Посрещна ги оглушителен шум. Вътре нямаше мебели, като се изключат пъстрите весели килими, постлани по пода и красиво изкованите месингови лампи, хвърлящи светлина по възбудените лица на струпалите се на няколко места мъже и жени. Джейн никога не бе виждала толкова много плитки на едно място. И мъжете, и жените носеха дългите си тъмни коси сплетени на дебела плитка.

Влизането им не предизвика внимание, само дето някои от присъстващите мъже приветстваха Рюъл по-скоро с думи на приятелство, отколкото на респект. Рюъл отговаряше със същата непринуденост, докато се озърташе из залата.

— Играе се на зарове. Така и очаквах. Дилам обича зарове. Ела насам… — Използвайки лактите си, той си проправи път през тълпата към един кръг от коленичили мъже и жени.

— Дилам, може ли да поговорим? — провикна се Рюъл.

Една от лъскавите тъмни глави, сведени над заровете, се повдигна.

— Един момент, самир Рюъл!

Джейн не вярваше на очите си. Дилам се оказа жена!

Дилам премести поглед към Джейн.

— Ах, вие сте най-после тук! Много добре. Изчакайте ме навън. Тук е много шумно за приветствени слова.

Рюъл кимна и изтегли като на буксир Джейн от шатрата.

— Тя е жена? — каза Джейн все още смаяна.

— Медфорд помоли съвета на цинидарците да му посочат някои интелигентен местен жител за надзирател и те взеха, че му изпратиха Дилам. Не можеш да обидиш съвета, като им откажеш.

— Английският й е отличен.

— Да, а го учи само от четири седмици. Казах ти вече, че е изключителна.

В този момент от шатрата излезе Дилам. Средна на ръст, с широки рамене, силна и гъвкава едновременно. Беше облечена в тъмнозелено яке, широки черни панталони и кафяви, износени сандали, безупречно почистени.

— Вие сте Джейн Барнаби? — просия Дилам. — Бъдете добре дошла! Аз съм Дилам Канкула. Наричайте ме просто Дилам.

— Благодаря. — В полумрака на шатрата Джейн бе зърнала съвсем бегло тъмните блестящи очи и лъчезарната усмивка. Сега видя, че жената трябва да е към тридесетте и че живите очи бяха разположени на едно ъглесто лице, чиято прелест се криеше в странния израз на интелигентност и чувство за хумор. — Рюъл не ми каза, че сте жена.

— Но така е по-добре, нали? Ще можем да се разбираме по-добре, без да се налага непрекъснато да ви доказвам какво струвам, както се наложи при самир Медфорд в началото.

— Има ли в групата и други жени?

— Да, но малко. За тежък физически труд мъжете са по-добри. Жените показват по-голяма издръжливост и проумяват по-бързо, но мъжете са по-силни. Най-умно е да оставим мъжете да вършат онова, което могат най-добре, а останалото ще правим сами.

— Цинидарците живеят все още в матриархат — поясни Рюъл. — Не ти ли казах?

— Убедена съм, че ще се разбираме добре — повтори Дилам.

— Ще ти покажа твоята палатка, Джейн! — каза Рюъл. — Иска ми се още утре да започнеш работа.

През следващия месец той идваше почти всеки ден на строежа, понякога по за пет минути само, друг път оставаше с часове. Шегуваше се с Дилам и работниците или просто не слизаше от коня и само я наблюдаваше как работи.

Още сутринта Джейн се събуди с увереността, че ще го види днес. Денят така и мина, със свито сърце за предстоящата среща. Чувстваше присъствието му осезаемо, секунда по секунда. Всичко отново бе както тогава в Казанпур, преди да се любят във вагона на махараджата.

„Впрочем не е същото — помисли си тя. — Сега е много по-лошо…“

Сега тя осъзнаваше, че той иска не само тялото й, а търси да я нарани, дори да я унищожи може би.

„Пламък, в който пеперудата трябва да изгори!“. Господ да й е на помощ, защото с всеки изминал ден пеперудата пърхаше все по-близко до този смъртоносен пламък.

Приклекнала до линията, Джейн проверяваше спазено ли е междурелсовото разстояние. Сянка закри слънцето — нямаше нужда да поглежда кой е, знаеше, че е Рюъл.

— Защо си все още тук? — попита той. — Всички приключиха вече работа за днес.

— Исках… — Тя не го удостои с поглед. — Исках да свърша това тук. Сигурно нямаш нищо против, че работя за тебе и извънредно.

— Нямам нищо против, разбира се. Само се питах, да не би да се е случило нещо.

— Днес поизостанахме, но утре ще наваксам. Това е последната четвърт миля от твоята пътека. Утре започваме да прекосяваме дъното на каньона.

Тя се изправи, залитайки, и се премести да направи замерване малко по-нататък.

— Ако това е всичко, което искаше да знаеш, вече ти го казах. Остави ме, виждаш, че имам работа.

— Не е всичко. — Сянката му се премести и отново падна върху нея. — Искам да те видя на колене. Невероятна гледка, доставя ми удоволствие.

Джейн вдигна очи и го изгледа подозрително. Рюъл бе застанал, леко разкрачил крака. Днес не само сянката му бе тъмна. Черните кожени ботуши прилягаха плътно на краката му, черният панталон очертаваше силните му бедра, черна бе и ризата. Само косата, тази негова коса с изсветлелите от слънцето кичури и златистата му кожа хвърляха малко цвят в мрачната елегантност на фигурата му. Изглеждаше красив и зъл, като самия господар на пъкъла.

Рюъл се засмя.

— Знаеш ли, мечтаех си да те видя коленичила, как ме поглеждаш отдолу нагоре, с това твое изражение на очите… Само едно нещо не съвпада. Косата ти би трябвало да е разпусната… И моите пръсти да са заровени в нея. — Той млъкна и преглътна с усилие. — И ние двамата да сме без всякакви дрехи.

Картината, която той бавно рисуваше пред очите й, бе дива и сладостна… Тъмничар и затворничка. Господар и робиня.

Страхът се надигна и помете мислите й, като остави след себе си горещата вълна от чувства, подпалена от Рюъл.

Джейн се надигна.

— Ти си мръсник! Изчезвай и ме остави да си гледам работата! Бе уверена, че той няма да се подчини, ала Рюъл само се усмихна и заяви нехайно:

— Щом настояваш… И без друго цялото ми настроение отиде по дяволите. — А после добави с тих, променен глас: — Но поне за миг и ти го почувства, нали Джейн?

Тя не отговори.

— Да, усети го. Въпреки че не признаваш. — Той стоеше и я гледаше засмян. — Добре. Тъй като тази отсечка е завършена, вече няма да мога да те посещавам толкова често. Затова исках да ти оставя един малък спомен, той да бъде в тебе, когато ме няма.

Облекчението й бе огромно. Той няма вече да идва всеки ден. Ще й бъде спестено изтезанието на неговото присъствие.

— Време беше да се погрижиш за твоите си работи и да ме оставиш на мира.

— Но духом ще бъда при тебе. Ти няма да ме забравиш.

— Лъжеш се. Изчезнеш ли от очите ми, ще забравя, че изобщо си на този остров.

Той поклати глава, обърна се и тръгна бавно към Нугет.

Бе толкова нагло самоуверен, че я обзе дива ярост.

— Почакай! — извика тя с разтреперан глас. — Какво си въобразяваш, всъщност? Кой си ти?!

Рюъл се обърна престорено нехайно:

— Моля?

— Откъде черпиш увереност, че имаш право да се държиш така с мене? Да не би твоят живот да е бил безупречен, та си мислиш, че имаш право пръв да хвърлиш камъка?

— Не, в живота си съм вършил далеч по-лоши неща, отколкото ти изобщо можеш да си представиш. — Лицето му стана зло. — Ала никога не съм навредил на невинни хора, без да се покая за това. Това би било против правилата на играта. А за онзи грях ние всички имаме да се покаем, Джейн.

— Значи трябва да изкупя моето прегрешение, така ли?

— Бъди дяволски сигурна в това. Още като дете видях, че не се намери човек, който да се застъпи за мене и да потърси справедливост. Ако желаех справедливост, сам трябваше да си я намеря. — Той бе видимо развълнуван. — В този свят справедливост няма, Джейн Барнаби! Няма да чакам съдбата или бог да те накажат. Аз съм този, който ще въздаде възмездие!

Тя го видя как се метна на Нугет и препусна.

Цялата трепереше. Пое дълбоко въздух, опита се да се овладее, да дойде на себе си. Не бива да го оставя да я разстройва така!

Тя се отпусна отново на колене и си наложи да се съсредоточи в работата си. Не може така! Трябва да забрави този човек! Не бива да му позволи да завладее изцяло мислите й, не бива да се подчини на безпощадната му воля.

Тя протегна слепешком ръка и се хвана за релсата пред себе си. Гладка стомана, затоплена от слънцето.

Какво приятно чувство на сигурност и утеха. Тя не е толкова слаба. Релсите… Тя носи в себе си тяхната сила. Стига да има воля, кураж и ум да построи тази линия, стига да се справи… Тогава никой няма да може да я огъне и да я пречупи.

Господарят на мрака!

Джейн се събуди задъхана, разлюляна от сърцебиене.

„Сън е само…“ — опита се да се успокои тя отчаяно.

Пак същият сън, всяка нощ, един и същи сън, откакто се видяха за последен път с Рюъл. Все същият сън и все същото мъчително събуждане. С настръхнало и изнурено тяло, виещо от копнеж…

Не, не е същото.

Сега цялата е плувнала в пот. Странно, когато си лягаше, в палатката бе прохладно, но сега всичко сякаш пареше.

Джейн се надигна от нара, отиде до умивалника и намокри пламналото си лице. Беше й горещо, кожата й бе суха и болезнено изпъната.

Знаеше вече какво е. Вече се бе случвало и познаваше симптомите. Треската се бе върнала отново.

Изпита едва ли не нещо като облекчение. Просто е болна. Това е. Това обяснява и еротичните сънища, които я измъчват.

Всичко е ясно. Не е от Рюъл. От треската е.

Глава четиринадесета

— Железница? — Абдар заби нокти в покритите с атлаз подлакътници на креслото си. — И докъде е стигнал?

— Частта, която строи Медфорд, е почти завършена, но трасето в планината е започнато едва преди месец. Момичето е завършило линията от лагера на златотърсачите по склона надолу до джунглата и сега…

— Колко остава още?

— Моят човек в лагера на Медфорд каза, че ще трябват най-малко още четири месеца, докато стане срещата между двете отсечки.

— Четири месеца! А в това време Шотландеца граби злато! Моето злато! — Абдар се изправи. — Това злато е нужно на самия мене!

— Има и други новини. — Пахтал помълча малко. — Новини, които ще те възрадват. Картаук е на Цинидар.

— Какво?! — Абдар подскочи. — Сигурен ли си? Сигурен ли си, че не е умрял?

— Видях го с очите си. Той не се крие, напротив, живее в двореца и си се разхожда най-свободно из острова.

— Защото се чувства в безопасност. Мисли си, че не мога да стигна до него на този проклет остров. — Лицето на Абдар се сви от злоба и страшно погрозня. — А и има право. Докато не стана махараджа, нищо не мога да сторя.

— Кога най-сетне? Има ли промени в състоянието на баща ти докато ме нямаше?

Абдар поклати глава.

— Може да изкара и до лятото.

— Дотогава Шотландеца ще е в състояние да си осигури острова. Можем да го превземем само ако атакуваме откъм пристанището, а ако той успее да си набави достатъчно средства, за да се укрепи, вече никога няма да…

— Зная, зная! — прекъсна го Абдар нетърпеливо. — Да не мислиш, че съм идиот? Не бива да му оставим толкова време! — Той се обърна и отиде до скулптурата на богинята Локи. — Любов! Питам се, изпитваш ли изобщо някаква любов към мене?

Усети как Пахтал внезапно настръхна във вътрешна съпротива и гласът му стана по-ласкав.

— Не искаш ли да ми помогнеш ти за тази дреболия?

— Какво искаш от мене? — попита Пахтал подозрително.

— Той е стар и болен. Така и така ще умре.

— Той е махараджа! Знаеш какво ще ме сполети, ако се разбере… — Пахтал говореше с дрезгав шепот. — Знаеш, че жив ще ме изгорят.

— Никой няма да се усъмни, ако си отиде малко по-рано.

— Опасно е.

— Не казвам да го прободеш с кинжал. Има други… по-неясни начини. Знаеш. Бавно… Да му се дава в продължение на седмица или на две по-малко… — Той се обърна и се усмихна на Пахтал. — За отровите ти имаш истински талант.

— Не зная мога ли…

— Трябва ми златото! Локи има нужда от златото! Ако ти ме обичаш, няма да ми откажеш тази услуга… — Показалецът му машинално галеше златния кинжал в ръката на богинята — Няма да откажеш тази услуга на Локи…

— Трябва ми време да размисля.

— Ти никога не си ме изоставял в беда… — Абдар присви очи, сякаш искаше да внуши нещо и на самия себе си: — На това разчитам… Че никога няма да ме изоставиш.

Рюъл вдигна очи от картата, която разучаваше, когато Джейн влезе в палатката.

— Бързо напредваш. — Пръстът му посочи кръгчето, очертано на картата. — Само четири мили още до Кръстопътя на слона.

— Вдругиден трябва да сме там. Щяхме да стигнем и по-скоро, ако не трябваше да изкореняваме дървета от двете страни на пътеката.

— Какво, реши ли да заобиколиш Кръстопътя на слона?

— Да, и с това ще спечелим още три дни. — Тя отиде до масата и посочи с пръст на картата. — Ето, тук. Ще стигнем тук два дни по-рано, отколкото е предвидено в договора.

— Може би — той се усмихна. — Може би, а може би и не. Досега Цинидар ти се подчиняваше, но не бива да разчиташ на това, че щастието няма да ти изневери.

— Няма да ми изневери.

— А нещо за слоновете?

— Не сме срещнали нито един, откакто сме в джунглата. Дилам смята, че няма да имаме неприятности. Тя казва, че слоновете никога не променят навиците си. Ако заобиколим поляната, ще избегнем срещата с тях.

— Чувам ги да тръбят, когато идвам в лагера.

— Ние ги чуваме непрекъснато. Но това нищо не значи. Те като че ли разговарят помежду си, така казва Дилам.

Джейн си тръгна.

— Разбрахме се за всичко, нали? Трябва да се връщам на обекта.

— Да, разбрах онова, което ми е нужно. Аз ще сляза до селото, до преработвателната фабрика. А искам да видя и Йън. След пет дни съм отново тук.

— Можеш да си спестиш идването. Няма да имам време да ти докладвам по-подробно. След пет дни ще сме оставили поляната зад гърба си и ще сме до стената на каньона.

— За мене не е никакво усилие. — Той се извърна и я погледна със засмени очи. — Знаеш ли, странното е, че дори ми се иска да спазиш срока. Добра работа свърши и наистина ти се възхищавам.

Джейн го изгледа сепнато, твърде изненадана, за да може да каже каквото и да е.

По-добре да е хаплив и зъл както винаги! Всеки път, когато се яви пред него с цялото си снаряжение за отбрана, той променя тактиката, държи се съвсем различно, подкупващо… Като онзи, другия Рюъл, когото познаваше в Казанпур…

Почувства как цялата й съпротива се изпарява.

„Тръгвай си веднага! Веднага се махни!“

Почувства отново пристъпа на треската, който щеше да я омаломощи.

— Довиждане, Джейн! След пет дни!

След като той излезе, тя остана вперила невиждащи очи в картата. Пет дни. Няма основание да се тревожи. Такива пристъпи на треската бе преживяла и преодоляла неведнъж вече. Работата върви невероятно бързо. Не е имала никакви трудности, никакви пречки… Цинидарците работят усърдно и охотно. Какво може да й попречи да стигне навреме до крайната цел?

Задъхан, Йън се отпусна назад на възглавниците, лицето му изразяваше неизказано блаженство.

— Маргарет!

Тя се превъртя и легна до него, притисна се, светлата й коса се разсипа по раменете му.

— Беше чудесна! — Той погали нежно косата й. — Можах ли… да ти… доставя удоволствие?

— Да… — Лъжата я задави, но Джон Картаук й бе обяснил много точно колко важно е да остави у мъжа си увереността, че е силен и мъжествен всеки път, след като са се любили. — Винаги ми е толкова хубаво с тебе.

— Сам не разбирам как. Лежа като пън, докато ти…

— Не си ли разбрал? Аз съм толкова властна жена, че изпитвам удоволствие аз да те водя. — Опряна на лакът, тя му се усмихна закачливо. — Знае ли човек?! Като се има предвид моя характер, може би няма да ми доставиш и наполовина от това удоволствие, ако трябваше да се огранича с някакво пасивно отдаване.

— Ти и пасивна! — Той прокара пръст по очертанията на устните й. — Невъзможно!

Маргарет потърка буза на рамото му.

— А сега мисля, че трябва да ти дам малко почивка. — Виждаше се колко е изтощен, само след няколко минути ще е вече заспал. — Ти се възстановяваш чудесно. Цинидар ти понася.

— Така ли мислиш? Дали ще мога да се върна скоро у дома?

— О, не бързай! Не още… — Всъщност той не бе по-добре. Кашлицата се бе излекувала, но той непрекъснато слабееше и тя имаше ужасното чувство, че го губи с всеки изминал ден.

— Трябва да е скоро. Гленкларън има нужда от мен.

— Нали ти прочетох писмото на пастора? Всичко там си върви като по вода.

Тя не чу, а по-скоро усети въздишката, която се изтръгна от гърдите му. Моментално разбра, че пак каза нещо нередно. Безкрайно трудно е да трябва непрекъснато да внимаваш! Все едно че непрекъснато ходиш по въже…

— Права си. Аз сигурно се самозалъгвам. Съвсем не съм им необходим. И на тебе не съм ти необходим, а на Гленкларън още по-малко.

— Не говори глупости, Йън! Ти си ми потребен, винаги ще ми бъдеш потребен!

Йън поклати глава.

Маргарет усети как сълзите напират в очите й. Трябва да ги спре! Онова, от което Йън има нужда, е силата й, а не слабостта й. Но тази постоянна борба я бе изтощила.

— Нима се съмняваш в любовта ми? — попита тя умолително.

— Не, но любовта не означава, че имаш нужда от мене. Създавам ти само мъчения. Ако ме нямаше, щеше да си намериш един силен, пълноценен мъж… С който да ти е добре, който може да те дари с деца…

Деца! Винаги стигаха до тук. Тя стисна очи и се опита да вложи малко бодрост в гласа си.

— Знае ли човек? Защо си мислиш, че днес например не се е получило нещо?

— Шшт! — Устните му се плъзнаха леко по слепоочието й. — Любима моя, толкова съм изтощен. Защо не ме оставиш да си отида?

Тя се вкопчи в рамото му. „Господи, наистина ли едно сърце може да се пръсне?“ Винаги бе смятала този израз за сладникав, и сега почувства като че нещо в нея се скъса.

— Не искай това от мене!

— Мисля си, че така ще съм по-щастлив. Нали ти това искаш, да съм щастлив?

— Толкова много искам! — прошепна тя. — Знаеш го… — Нямаше сили да продължи.

— Плачеш ли, Маргарет? Виждаш ли, причинявам ти болка, макар че не бих искал това.

— Не плача.

— Защото преглъщаш сълзите си. Не искаш да видя сълзи в очите ти.

— Защо трябва да плача? Имам мъжа, когото съм обичала през целия си живот, който ми дарява наслада и…

— Но ти трепериш, Маргарет! — Дъхът му сякаш целуна безплътно главата й. — Не бива да се тревожиш! Всичко е наред. Хайде, опитай се да заспиш, любима!

Да заспи? Как може да спи! Той казва, че всичко е наред, но и, обеща, че ще се бори, за да остане на този свят, при нея… Напротив, всеки изминал ден той все повече се отдалечава от нея.

Само след няколко минути Йън заспа. Но Маргарет остана да лежи изпълнена със страх, обвила ръце около него, за да го задържи.

— Оставете! Махнете тази работа! — Маргарет се втурна в работилницата на Джон Картаук. — Трябва да говоря с вас.

— Охо? — Картаук избърса ръцете си. — Тъй като от идването ни в Цинидар не сте благоволили да ме посетите, предполагам, че става дума за нещо сравнително важно?

— Разбира се, че е важно. Не губя време за баналности! — Маргарет приглади полата си и седна на отрупания с възглавници стол. Погледът й се спря на блестящо бялата мозайка и на стените, на широко отворените крила на прозорците, сякаш призоваващи слънцето. Семплата наредба говореше за изискан вкус и за творческа работа. Но тук всичко бе съвсем различно от неговата работилница в конюшните на Гленкларън. Маргарет се усмихна: — Красива стая. Представях си, че живеете в същата бъркотия като в Гленкларън.

— Само от два месеца съм тук. Дори и на човек като мене му е необходимо малко време, за да успее да създаде творчески безпорядък.

— Къде ви е пещта?

Картаук посочи към верандата.

— Рюъл е построил оттатък къщата специална пристройка. Не е искал да рискува да му разтуря някоя стена или да взема да подпаля двореца.

— Много разумно. — Маргарет започна да оправя дантелката по крайчеца на ръкава си. — Сигурно най-после сте доволен, че работите с вашето любимо злато. Аз…

— Кажете, премилостива, какво ви води насам?

Маргарет присви очи.

— Точно се канех да ви обясня…

— Много се бавите. А аз трябва да свърша този фриз докато не е мръкнало.

— Утрото едва е настъпило!

— Да, така е. Пак ли нещо с Йън?

— Донякъде.

— Убеден съм, че той не е по-зле, иначе нямаше да сте тук. Доволна ли сте от Тамар?

— Тамар? Той е истинско съкровище, изпълнява незабавно и най-дребното желание на Йън. Само го гледа в очите. Джок вече почти няма какво да прави… — Маргарет съгледа кучето, което дремеше в краката на Картаук. — Како прави Сам тука? Мислех, че е в конюшнята.

— Джейн ме помоли да го гледам. Тя не е твърде убедена в неговата интелигентност и смята, че ако погне някоя катеричка като нищо може да полети в пропастта.

Маргарет стисна ръце на скута си.

— Какъв фриз работите? Да не би да…

— Да се разберем! Не сте дошла, за да говорим за моите измишльотини. Какво е станало с Йън?

— Той… Състоянието му си е същото. — Тя погледна ръцете си. — Но той… — Маргарет отново млъкна, минаха секунди, преди да промълви: — Ще родя дете.

Той изведнъж замря.

— Но нали казахте, че лекарят изключва такава възможност.

— Така е. — Маргарет усети как червенината избива по бузите й, много добре знаеше, че тези обезпокоително проницателни очи ще забележат и това, както виждаха всичко у нея. — Тепърва трябва да дойде. Вие… ще го направите.

Той изтърва някакво проклятие, но се овладя и каза шеговито:

— И как по-точно ще стане това? Едно е да ви уча как да задоволите един мъж, съвсем друго е да направя така, че да забременеете. Не зная магическата думичка.

— Престанете! Млъкнете! Няма защо да се подигравате. Ако ме изслушате, вместо да ме ругаете, мога да ви обясня какво искам…

Той се отпусна на трикракото си ниско столче и я погледна си странни очи:

— Хайде, изплюйте камъчето!

— Йън… Той… не може… — Маргарет се задъха. — Ако не успея да намеря нещо, което да го принуди да иска да живее… някаква причина… той ще умре. Нужно му е дете.

Картаук мълчеше и чакаше, без да си позволи да коментира.

— На нас бог ни отказва тази милост. Затова реших да взема нещата в свои ръце! — Тя го погледна право в очите и бързо изрече, като че заучени чужди слова: — Ще легнете ли с мене, Джон?

— Какво?

— Само докато забременея. След това няма да ви досаждам повече.

Мълчание.

Защо той не казва нищо? Макар че не гледаше към него, тя почувства колко е смутен.

Думите му дойдоха бавно, безпощадно точни:

— Искате да кажете, да ви направя дете, което мислите да представите като наследник на мъжа си?

Тя бързо кимна.

— Позволено ли ми е да попитам защо точно аз бях избран за разплоден жребец?

— Не ставайте вулгарен! — Маргарет навлажни устните си. — Това ми изглежда най-разумното решение. Мисля, че храните симпатии към Йън. Силен сте, не само тялом, но и духом… Подходящ сте да правите деца…

— Да кажете още нещо?

— Ами… За вас няма да представлява никаква трудност. Не може те да отречете, че сте мъжествен. Елин Мактавиш и останалите, всичките те…

— Погледнете ме!

— Ако не се налагаше, нямаше да го направя. Едно дете ще е…

— Погледнете ме!

Тя неохотно вдигна очи. Ярост. Никога досега не бе виждала такава свирепа ярост в очите му, в разкривеното му от истински бяс лице.

— Вие искате да ме използвате…

— Не така отвратително. Разбира се, че трябва да се съгласите. Отначало помислих за Рюъл, но…

— Рюъл?!

— И той е невъздържан, а би сторил и всичко, за да спаси Йън. Но не бива да стоварвам такова бреме на плещите му.

— Какво бреме?

— Бремето на прелюбодеянието. Това е смъртен грях, бог никога няма да му го прости. По-добре е божественият гняв да се излее само върху мене.

Нещо трепна около устните му, усмивка или любопитство?

— А аз като езичник ще съм по-малко изложен на гнева му?

— От ваша страна ще е само акт на милосърдие. Господ ще знае, че не е от зла умисъл. — Маргарет млъкна отчаяно. — Дълго съм мислила, всичко премислих… Как ли не го въртях… Няма друго решение. Трябва да стане. Мислите ли, че ми е било леко да дойда да ви попитам?

— Не забелязах някой да ме е питал. Вие само ми обявихте какво имам да правя.

— Не исках да бъда груба. Но съм си такава, казвам всичко направо.

Целият му гняв като че се изпари, изражението му стана по-меко.

— Зная. Винаги направо, винаги с остър език, винаги раздаваща се. Но няма да можете да осигурите дете на Йън. — Картаук вдигна ръка, за да пресече възраженията й. — Няма да се оставя да ме придумате, премилостива!

— Но защо? Йън ще умре, ако не го направя. Това ще означава край за него.

— А ако го направите, ще означава край за вас. Познавам ви добре. Ако се опитате да превиете този ваш твърд добродетелен гръбнак, ще го строшите! — Джон се приближи към нея. — А не бих искал да участвам във вашето прекършване. Не искам да присъствам на ничий край! Избягах от Абдар, за да не бъда пречупен, в никакъв случай няма да ви помогна да направите същото със себе си!

Бе толкова близо до нея, че тя долови миризмата на сапун, кафе и глина, която се носеше от него. Видя пулсирането на мощния му загорял врат и изпъкналите вени по мускулестите му ръце. Обхвана я някаква паника, която тя решително отхвърли. Какво я прихваща?! Та това е Джон Картаук, когото познава повече от три години. Заеквайки от вълнение, Маргарет подхвана тъжно:

— Считам ви за приятел. В живота ми има малцина приятели… Дано не се заблуждавам.

— Пресвета богородице! — Ръцете му се стовариха на раменете й, като че изпитваше желание да я разтърси.

— Мислех си, че ще ме разберете… — Тя премигна няколко пъти, извила очи, за да спре напиращите сълзи. — Започвам нещо толкова трудно… Ще е утеха за мене, ако зная, че съм с вас…

Той сви ръце в юмруци и ги свали от раменете й.

— Да. А сега си вървете.

— Нашият разговор не е приключен. Не мога да си тръгна, преди да стигнем до споразумение.

— Споразумение няма да има.

— Напротив, налага се. Безусловно. Ясно ми е, че предложението ми не е нито нравствено, нито християнско. Но съм убедена, че е правилно. Едно дете ще спаси Йън. Появи ли се едно детенце на бял свят и Йън ще остане на белия свят! Може ли да е грях да искаш да спасиш един живот?

— Вървете си.

Той я вдигна насила и я бутна към вратата.

— Зная, че не съм хубава като Елин Мактавиш, но ще се опитам…

Той отвори вратата и просто я изтика в коридора.

— Премилостивата госпожа изобщо не е хубава, а от жени като Елин Мактавиш е толкова далеч, колкото е Цинидар от Шотландия.

Тя долови някаква странна промяна в гласа му, посъвзе се и го погледна с мрачна решителност:

— Хубава или не, с нищо няма да ви навреди да ми услужите… Докато забременея. Не настоявам да го направим веднага. Самата аз трябва да свикна най-първо с тази мисъл… Как ще мога да… — Тя заекна и млъкна.

— … да мърсувам…

Маргарет изобщо не чу злите му думи и продължи унесено:

— … да изкарам на бял свят едно дете. За всички ни ще е много по-лесно, ако проявим разбиране един към друг. — Тя се обърна да си ходи. — Утре ще дойда пак. Довиждане, Картаук!

— Сбогом, премилостива! И не идвайте повече!

Той затръшна вратата след нея.

Картаук я изгледа ледено:

— Казах ви да не идвате повече. Нямам време за вашите глупости.

— Няма да ви безпокоя. — Маргарет затвори вратата и тръгна към него. — Тъй като зная, че се интересувате единствено от работата си, измислих начин как да бъде добре и за двама ни.

— Изгарям от нетърпение да чуя предложението ви.

— Ще ви помогна и аз… — Тя подръпна смутено ръкавите си. — По това време Джок къпе Йън и след това го оставя да поспи. Значи утре в три ще бъда свободна. Мога да идвам всеки ден и да ви помагам.

Той я изгледа.

— Искате де ми станете чирак?

— Така ли се казва? Така ще можем да разговаряме, да посвикнем един с друг. С какво ще започнем?

— Вървете си!

— Защо носите тази кожена престилка? Ще трябва ли и аз да слагам престилка?

— Не ми трябва помощник.

— Напротив, трябва ви. Убедена съм, че всеки художник има помощници, които да вършат по-простата работа. Ще ви мета и…

— За тази работа мога да извикам някой от слугите на Рюъл.

— Да, но на него няма да имате такова доверие да го оставите да се върти всред драгоценните ви фигури. — В гласа й прозвуча триумф. — Знаете, че не съм несръчна и че ужасно ще се старая. — Тя жаловито добави: — В миналото бяхте толкова добър към мен. Защо не можете и сега да проявите малко доброта?

— Аз проявявам доброта. Повече, отколкото предполагате. — Той я изгледа продължително. — Вие сте упорита жена, сигурно и сега няма да се откажете. Така ли е?

— Можете да бъдете сигурен, че няма да се откажа.

Той вдигна примирено ръце.

— Добре, съгласен…

Очите й станаха огромни от вълнение:

— Значи казвате, че… вие ще…

— Нищо не казвам, по дяволите! Казвам само, че ще ви взема да ми помагате.

— Благодаря ви! — Маргарет го погледна с блеснали очи. — Правя го само заради Йън.

— Вие сте побъркана жена. Пожертвали сте години от живота си за онзи стар егоист — баща ви, а сега искате да се принесете в жертва на Йън. — Той направи дълга пауза, преди да отсече гневно: — И всичко това, защото и двамата не ги обичате достатъчно и поради това се чувствате виновна!

— Аз обичах баща си — каза тя с ужасени очи.

Джон поклати глава:

— Любовта трябва да се подхранва, а вашият баща не ви е давал нищо в замяна.

Не можеше да отрече този факт.

— Но Йън… Той е…

— Обичали сте Йън някога си, но след катастрофата и той се е превърнал в нещо като ваше дете. И сега е такъв — едно любимо дете, което трябва да бъде защитавано.

— Лъжете! — изкрещя тя панически. — Той е мой мъж, обичам го от цялото си сърце!

— Не от цялото си сърце. Чувството ви за вина ви тласка към себеразрушение, търсите как да компенсирате липсата на…

— Не бива да говорите така!

— Защо не? — Усмивката му стана безочлива. — През цялото време знаех, че се самозаблуждавате, нищо че към останалите сте толкова открита и пряма.

— Защо никога не сте ми казал какво мислите за мене?

— Защото сте една невероятна, една прекрасна жена и не исках да ви наскърбя. — Той пресрещна погледа й.

Никога досега не се бе чувствала толкова уязвима и толкова изплашена. Положи неимоверни усилия да са усмихне. Пристъпи към масата, взряна в онова, което той работеше.

— А сега ми обяснете какви са знаците по тази измишльотина.

Той позабави отговора си, а когато вдигна глава към него, Маргарет видя, че я гледа с лека усмивка.

— Да се разберем! Първо, от сега нататък не бива да наричате произведенията ми измишльотина, премислостива госпожо!

— Маргарет — поправи го тя. — А мнението си ще изразявам както намеря за добре.

— Не, ще се договорим така: от днес нататък ще ми казвате винаги истината. Вие умеете да цените изкуството повече от мнозина, които познавам.

— Защо ми казвате това? — попита тя подозрително.

— Видях ви как наблюдавахте веднъж залеза… А съм виждал и как гледате моите „измишльотини“.

Тя почувства как я залива вълна на глухо безпокойство. Знаеше, че той има нещо като ясновидска дарба, но никога не бе допуснал тя да разбере колко дълбоко е вникнал в нея.

— Защо трябва да скрива човек възхищението си?

— Може би затова, защото красотата може да носи колкото радост, толкова и болка. Може би заради това, че вие самата считате тази ваша любов към красотата за слабост.

— Това не е… — Маргарет млъкна. От детските си години не се бе чувствала толкова безпомощна и несигурна. Тя отмести очи от неговите. — Не ми отговорихте. Трябва ли да нося и аз кожена престилка?

— Във всички случаи. — В усмивката му имаше тъга. Той се пресегна под масата, измъкна някаква престилка и й я подаде. — Не бива да допуснем да се изцапате. Импулсивната ви природа само търси да си навлече какви ли не беди…

Глава петнадесета

— Какви са пораженията?

Рюъл не откъсваше очи от работниците, които се суетяха всред хаоса от релси и траверси. Построеното в продължение на много дни сега бе в съсипни.

Джейн не го погледна.

— Предполагам, че ще си твърде разочарован, ако ти кажа, че не е толкова лошо, колкото изглежда. Ще мога да спазя срока.

— И всичко това от един слон?

— Да, Дилам каза, че един разбеснял се слон може да предизвика такива разрушения. Но няма значение. Сега вече ще се пазим. Слонът няма да се върне отново.

— Така ли?

— Няма. — Тя се извърна и вече през рамо добави: — Почивката ми свърши, трябва да се върна на работа. А ти можеш да идеш в мината и да извадиш следващия тон злато.

— Мисля, че няма да направя точно това. Ще пренощувам тук, да видя как ще се оправите. Изглежда изведнъж намерих най-неочакван съюзник.

Господи, каква горещина!

За кой ли път Джейн отиде до умивалника да поразхлади лицето си. Да, така е малко по-добре. Тя тръгна към отвора на палатката, за да я духне вятърът и видя недалеч светлина на лагерен огън.

„Сигурно Рюъл пак седи на приказки“ — помисли си тя с някаква странна тъга.

Когато той биваше в лагера, Джейн бързо се прибираше в палатката си веднага след вечеря, ала знаеше, че той до късна нощ забавлява Дилам и останалите със своите разкази за приключенията си.

Тя и сега го видя отдалеч в светлината на огъня. Не би могла да долови какво разказва, но нали знае как умее да рисува с думи пред очите ти картини и приказни страни. Чувстваше, че магията на неговото излъчване отново заплашва да я плени.

„Треската… От нея ми е така!“ — опита да се оправдае тя.

Върна се отново в палатката и се довлече до торбата с провизии, оставена на пода до леглото й. Няколко капки квингхао ще й помогнат да заспи, утре температурата ще е спаднала.

Тя си наля няколко капки от шишенцето, легна и се опита да диша ритмично и дълбоко, за да се поотпусне. Не бе доволна от себе си напоследък. Имаше чувството, че ще се строши и от най-малкия натиск. „Не бива така! Мисли за железницата. Мисли за свободния живот, който скоро ще се разкрие пред тебе. Мисли за…“

Джейн веднага разбра — достатъчно бе да види изражението на Дилам, застанала в отвора на палатката в полумрака. Веднага скочи.

— Пак ли?

Дилам кимна.

— Обадиха се от най-далечните постове.

— Идвам веднага!

— Не бързай. Той се е отдалечил. Този път е нападнал горния участък. Ще оседлая конете и ще събудя Рюъл.

Рюъл. Бе забравила, че Рюъл е тук. Изведнъж тревогата й се превърна в гняв. Не е честно! Защо целият й труд, всичките й надежди са застрашени от сила, която не е в нейна власт нито да предвиди, нито да възпре. Дано този път да не е толкова лошо! Сега е малко преди зазоряване, а слонът не се е обаждал цяла нощ…

Няма смисъл да си блъска главата с предположения. По-добре е да види на място нанесените щети. Тя спусна крака на пода, но изведнъж й се зави свят и цялата палатка се завъртя около нея. Джейн посегна пипнешком към една от рейките, за да се задържи. Тази проклета треска! Сега ли точно трябва да боледува!

Пет минути по-късно тя излезе от палатката. Дилам и Рюъл бяха вече на конете. Без да проговори, тя се метна на гърба на Бедилайа и обърна коня към трасето.

„Не е възможно!“ — ахна Джейн като в транс, когато застана пред онова, което бе останало от строежа.

— Каква част е разрушена? — обърна се тя към Дилам.

— Много… Цели пет мили са… изкъртени.

— А какво са правили твоите постове?!

Дилам вдигна рамене.

— Не очаквахме, че слонът ще нападне толкова далеч от базовия лагер. До мястото, което разруши последния път, има цели петнадесет мили.

— Казваш пет мили? Не е възможно.

Изключено е да възстановят строежа за един-единствен ден. Тя усети погледа на Рюъл, врязан в лицето й.

„Внимавай! Никаква паника сега!“ Не бива да покаже колко е отчаяна, защото той точно това би искал. Няма да му направи това удоволствие…

За да не види злорадството, изписано на лицето му, тя отново обърна очи към разрушената линия.

— Не може да продължава така. Трябва да сложим край на този бяс, Дилам!

Дилам тръгна към коня си, без да погледне Джейн.

— Отивам до просеката, ще доведа работници да разчистят.

„Тя изобщо не слуша какво й говоря!“ — помисли си Джейн гневно. Този проклет слон може да съсипе цялата им досегашна работа и Дилам няма да предприеме нищо.

— Джейн? — Беше гласът на Рюъл.

Тя изведнъж почувства, че не издържа повече. Сякаш нещо в самата нея бе разрушено, съсипано. Отчаянието й избухна в злоба:

— О, представям си колко се радваш! Добре, ти спечели.

— Да, спечелих.

Нещо в тона му я накара да се извърне светкавично към него и да нападне:

— Да, но и това не ти е достатъчно, нали? Иска ти се още? Нали искаше да ме видиш паднала на колене? Нали точно така каза? Нали само за това мислиш, как да ме наказваш, още и още. — Очите й святкаха с див блясък. — Добре, ето го твоя шанс!

Той целият бе само внимание.

— Да, нека да сложим край най-после! — Джейн се задъхваше и думите й излизаха на пресекулки. — Ясно е. Разбрах. Няма спасение, преди да решиш, че си ме унижил достатъчно. Нали? Аз мога да издържа. Всичко мога. Прави каквото си наумил и да свършваме. По дяволите! Върви и ме чакай в онази твоя лятна къща!

— Какво?

— Чу ме. Ще дойда в Лятната къща и ще те оставя да правиш с мене каквото пожелаеш. — Думите й се застъпваха, трескави, ненормални. — Да ме накажеш. Това искаш. Винаги само това си искал. Нали това е причината да съм тук?

— Никога не съм отричал.

— О, ти винаги си бил откровен с мене! — Имаше безкрайна горчивина в гласа й. — Нали помниш какво говореше? „Ела в Цинидар и аз ще сложа света в нозете ти!“

— Такова нещо не съм казал. Казах, че ще ти дам шанс да завладееш света.

— Е, първата битка загубих. Втори път няма да загубя. Ще спазя твоите проклети срокове.

— Какво общо има това с… идването ти в Лятната къща?

— Не искам да те виждам повече тук. Пречиш ми! Изчезвай! Изчезни от живота ми! — Тя говореше високо, по-скоро крещеше. — Ще имаш шанса да утолиш жаждата си за отмъщение. До гуша ми дойде да ме дебнеш като някакъв лешояд! Трябва да има край най-сетне!

Той гледаше зачервеното й лице, мятащите мълнии очи.

— За бога! Трябва да има край наистина! — Той обърна коня с едно дръпване на юздите. — Добре. Утре при залез-слънце в Лятната къща. Остави коня си в конюшните на двореца. Догоре можеш да повървиш пеша. Не искам да забележат, че си там. — Рюъл пришпори коня си и препусна на юг.

— Това е слон. — Погледът на Маргарет бе взрян в изящните линии, гравирани в черния камък. Хоботът на слона бе вдигнат в тръбен зов, цялата му стойка бе призив и предизвикателство, изглеждаше като жив. Тънка плетеница от листа образуваше стилизираната рамка на изображението. — Кога го започнахте?

— Нощес. Не можах да спя и реших да направя печат на Рюъл.

— Печат? Кой в наше време използва още печат?

Картаук се ухили:

— Държавните глави, върху официални документи. — Той посочи миниатюрния монограм в долния край. — Смятате ли, че едно такова хрумване няма да му достави удоволствие?

— Мисля, че сте направили печата по-скоро за собствено удоволствие — установи Маргарет. — И защо точно слон?

— Защото именно с онази игра със слона Рюъл успя да накара махараджата да му продаде острова… — Той гребна полувтвърден черен восък от едно от многобройните глинени гърненца пред себе си. — А освен това обичам слоновете. Махараджата ми позволи да направя десетки скулптури на тези животни докато бях в двореца.

— Не беше ли досадно?

— Първоначално не. Резултатът си струваше усилията. Накрая бях направил вече по един слон за всяко помещение. — Картаук се усмихна злорадо. — И Абдар ненавиждаше всеки един. Той изпитва ужас от тези животни.

— Защо?

— Баща му ми разказа, че като дете Абдар паднал от гърба на слон. Животното неволно стъпило върху ръката му и я счупило. За съжаление един прислужник се притекъл на помощ преди слонът да го убие. — Картаук съсредоточено си избра тъничка четка, топна я в зехтин и намаза восъчния отпечатък. — Откакто зная тази история слоновете просто са ми легнали на сърцето.

— Имате лоши мисли.

— Не моите мисли са лоши, а Абдар. — Джон посегна към друг съд и оформи леко изпъкнала рамка около печата. — Да не дава господ да разберете колко е зъл!

— Казахте, че Рюъл очаква Абдар да нападне острова.

— Да.

— Но защо в такъв случай дойдохте в Цинидар?

— По най-разнообразни причини.

— Например?

Той стана и отиде до пещта в ъгъла, където вреше някаква течност.

— Нямаме време за въпроси. Хайде, помощничке, подайте ми четката с дългите косми от шкафа.

Той изля врящата течност върху восъка и я разпредели с четката, която Маргарет му подаде и внимателно запълни всички вдлъбнатини.

— Какво се прави след това?

Той не отговори и тя събра кураж да го погледне. Мощ имаше в това лице, сила и отдаденост.

— А какво правите вие след това? — контрира я той.

Маргарет се намръщи.

— Спестете ми тези игри на думи. Знаете, че говоря за печата.

— А, за печата? — Джон се отпусна на столчето си. — След като гипсът се втвърди, ще го отделя от восъка, ще зачистя формата с длето и ще я изгладя.

— И след това вече ще леете?

— Да. Изсушаването трае дванадесет часа. Довечера ще запаля пещта. — Той вдигна едната си вежда. — Вашият жив интерес сгрява сърцето ми. Кажете, драга помощничке, не ви ли се иска да имате свой собствен печат?

— Не, разбира се. Такава грандомания не е за мене.

— О, всички ние се скриваме зад маската на скромността и така охотно се самозалъгваме.

Маргарет побърза да смени темета:

— При кого сте се учили?

— При баща ми — голям майстор, най-добрия златар на Истанбул. Работеше предимно на придворните, а и на самия султан. Беше добър учител. Но като станах на тринадесет, ме прогони и от къщи, и от работилницата.

— Защо?

— Ревност някаква. Още като бях малък всички решиха, че от мене може да излезе нещо. Дори султанът бе харесал една моя работа.

— И заради такава дреболия баща ви ви показа вратата?

— За него съвсем не беше дреболия. Но аз си знаех, че някой ден ще се стегне до там. Той беше изкусен майстор, но аз притежавах искрата.

— Искрата?

— Искрата на гения — поясни той простичко. — Микеланджело я е имал, Челини също. Много скоро разбрах, че у мене има божия искра. Съвсем не се сърдя на баща си. Не е лесно да живееш до един гений, когато ти самият не си. И за мене, ако бях на негово място, щеше да е истинско мъчение.

— Но вие не бихте го изхвърлили.

Джон се разсмя.

— Откъде сте толкова сигурна?

— Зная го. — За своя собствена изненада Маргарет установи, че наистина е така. През изминалите няколко седмици тя бе научила за Джон Картаук много повече, отколкото знаеше преди. Самоуверен и високомерен — да, такъв беше той, но само в изкуството си, всичките му приказки и самоизтъкване за други някакви способности си бяха чисто самохвалство. Бе приел с невероятно търпение нейното непохватно присъствие в неговата светая светих, отнасяше се с нея много по-мило, отколкото бе очаквала. Тя с ужас установи колко близки са станали двамата — тя и Джон Картаук, през тези последни седмици.

Маргарет свали кожената престилка и я хвърли върху тезгяха.

— Време е да се връщам при Йън. — Дъхът й секна, като видя как я гледа. — Не ме гледайте с такива очи!

— Винаги е удоволствие да ви гледам. — Той сведе послушно поглед над работата си. — Права сте, най-разумно е сега да си вървите. А още по-разумно ще е да не се връщате.

Тя отиде до вратата.

— Пак ли започвате с тези глупости? Мислех, че сте се примирили с моето присъствие тук. Разбира се, че пак ще дойда. Разбираме се чудесно. Тези дни открих дори известна прилика между нас, известно привличане.

— Млъкнете, за бога. Не виждате ли, че точно в това е опасността?! — кресна той и тя се вцепени от ужас.

— Какво… искате да кажете? — прошепна Маргарет едва.

— Ами помислете малко де! — Той остана загледан в печата. — Не идвайте повече, Маргарет!

Маргарет. За първи път той изрече името й. Нещо уж незначително, а прозвуча като интимност.

— Вижте, Картаук… — Тя облиза устните си. Да, и той си има собствено име, защо да не го използва, защо да не усети как звучи на устните й? — Вижте, Джон…

Той не помръдна. Не вдигна дори глава да я погледне. Маргарет отново усети вълна на панически страх, когато осъзна, че й се иска той да вдигне очи и да я погледне, както бе сторил преди малко, с онзи поглед… Тя бързо отпъди тази мисъл.

Картаук седеше до работната си маса и гледаше печата. Когато бавно вдигна глава и впи очи в нея, сърцето й подскочи.

— Не!

В следващия миг Маргарет отвори вратата и хукна по дългите блеснали коридори към своята стая, при Йън.

Желание.

О, боже, тя го желае, жадува за него, пощръкляла е като някакво животно! Изпитваше онази страст, която напразно се опитваше да докара пред Йън. Реагираше на Джон Картаук така, както се полагаше да реагира само пред собствения си съпруг…

Прелюбодеяние.

— Много си мълчалива днес — каза Йън, поднасяйки чашата с чай към устните си. — Уморена ли си?

— Може би малко. — Маргарет се усмихна насила и приседна на табуретката до голямото му кресло. — Ще мине.

— Какво работи Картаук в момента? Пак ли онази статуя?

— Сега майстори печат за Негово величество крал Рюъл от Цинидар. — Тя придърпа карираното одеяло върху краката му. — Казвам му, че е грешка да ласкае самолюбието на това момче, но не иска да чуе.

Йън се разсмя.

— Виж, тук съм на друго мнение. Това ще развесели Рюъл, а той има страшна нужда от нещо, което да го поразведри. Напоследък се изтрепва до смърт от работа като някакъв роб, окован на галера.

— О, той обича да работи. — Маргарет погледна към огъня. — Но може би си прав. Преуморена съм. Честно казано, реших да не ходя вече да работя при Картаук. Отнема ми много време.

— Не — каза тихичко Йън, — няма да допусна това. Тя го изгледа уплашено.

— Какво?

— Щом мислиш, че имаш много работа, ограничи времето, прекарвано при мене. Не бих искал да се откажеш от едно удоволствие.

— Хубаво удоволствие! Когато не иска да му помагам нещо, той или ме кара да забърквам някакви вонящи смеси, или изобщо не ме забелязва. Това ли наричаш удоволствие?

— Да, но то е достатъчно да направи стъпката ти по-лека и усмивката ти по-лъчезарна, когато се връщаш от там!

— Какво говориш?!

Ако е вярно онова, което Йън току-що каза, тогава решението й да се откаже е по-мъдро, отколкото й се струваше!

— Нужно ти е малко развлечение! — Йън се усмихна уморено. — Аз, бог ми е свидетел, не мога нищо да ти предложа… Нищо, което да повдигне духа ти.

— Само да съм с тебе, достатъчно ми е.

— Лъжеш — Йън се усмихна. — Но това е благородна лъжа. Освен мъка… нищо не мога да ти дам.

— Недей така! — Тя притисна ръката на Йън, толкова тънка и дори прозрачна на светлината на огъня, към бузата си. — Казваш мъка. Да, мъчно ми е, че не ми помагаш да се боря за тебе. Но това не е мъчително! Любовта не може да те умори.

Йън поглади нежно косата й.

— Да, мила. Зная какво е умора и не искам да поемаш върху плещите си още тегоби. Утре отиваш в ателието на Джон и ще ми направиш печат, като онзи, който той е направил за Рюъл. Представяш ли си как ще подпечатвам писмата си за Гленкларън?

— Не, аз не бих искала…

— Ти не си ми нужна тук — прекъсна я той меко. — Нима не го виждаш, Маргарет?

Да, вижда го и тази констатация я изпълни със страх… С всеки изминал ден той й се изплъзва все повече.

— Ако ме обичаш, ще… — Тя млъкна. Безумна ли е?! Да притури към цялата му болка и угризения на съвестта?

Освен това тук нямаше да помогнат нито молби, нито увещания. Той има нужда от някакъв стимул, по-силен от онова, което тя може да му предложи.

Дете.

„Дали не си търся само претекст, дали не искам да си намеря оправдание за смъртния грях на прелюбодеянието?“

Отначало не се съмняваше в чистотата на своите мотиви, но сега вече не беше толкова сигурна. Може би през цялото време именно нечисти желания са я тласкали неумолимо към Джон Картаук.

— О, Йън, не ми се иска да ходя повече там! — прошепна тя.

— Дори ти да не искаш, на мене ми е приятно, направи го заради мене! — Той й се усмихна закачливо. — Трябва ми печат, заради Гленкларън!

Да, и дете му трябва заради Гленкларън. Дете, което да го върне към живота. Дари и ако връзката с Картаук я хвърли да гори във вечния огън… Няма ли да намери опрощение, щом го прави за спасението на Йън? Вече не може нищо да разбере…

— Маргарет?

— Да, добре. — Тя притисна ръце в мекото кашмирено одеяло, с което бе завит Йън. — Ще имаш своя печат.

Но какво ще има тя, когато тази буря премине?

Маргарет се поспря пред вратата на ателието, след това я отвори и влезе стремително в стаята.

— Добро утро, Джон! Как се чувствате днес? Позакъснях малко, но трябваше…

Той се запъти насреща й и лицето му… Боже, какво бе лицето му!

За да не мисли за изражението му, тя сведе поглед към бялата мозайка на пода. Картаук застана досами нея, тя видя до себе си големите му, мощни стъпала в кафяви кожени сандали. Лъхна я познатата миризма на восък, дърво и гипс.

— Сигурно сега ще ми се накарате, задето съм дошла. Недейте, няма смисъл! Мислих много и дълго за всичко това. Йън си е навил на пръста, че имам нужда от малко развлечение, а аз стигнах до извода, че няма причина да не идвам, след като Йън…

— Шшт! Не искам да чувам името му! — Гласът му беше хрипкав и задавен. Той я хвана за косата и обърна леко главата й назад, за да го погледне в очите. — Не биваше да идваш.

— Знам, не биваше да идвам, но…

Маргарет не можеше да откъсне очи от лицето му. Той я гледаше със същия изгарящ от жажда поглед, с който го бе виждала да гледа понякога произведенията си.

— Йън пожела… — Тя преглътна, за да се освободи от буцата, заседнала в гърлото й. — Той иска един печат.

— Да върви по дяволите!

В следващия миг устните му се впиха в нейните — твърди, горещи, свирепи от желание. Той разпусна косата й, шептейки трескаво думи на някакъв непознат език, докато устните му се плъзнаха надолу по шията й. Тя усети меката като коприна брада по кожата си, големите му ръце върху раменете си, грабещи, разучаващи, търсещи… Беше се излъгала. Това не са милувки. Това е нещо съвсем различно, като че нещо я поглъща, всмуква… Той я притегли между бедрата си, каменната твърдост там я ужаси. Беше ужасно и… естествено. „Света богородице, трябва да съм порочна до мозъка на костите си, щом смятам това за естествено!“

Той прекара като гребен пръстите на двете си ръце в косите й, разпилени по раменете, и вдигна лице към нея:

— Искаш ме — изрече той без дъх. — Желаеш ме.

— Да… — В този момент нямаше нищо по-ясно. — Да, Джон.

Той я притисна отново лудо към себе си и тя остана без въздух. Желание. Страст. Сигурност… Как е възможно да се чувства толкова добре, когато е изправена на ръба на пропастта?! Ето, сега ще се случи…

Вярваше, че е подготвена за това, ала сега трепереше, изплашена като дете, което прави първата си стъпка.

— Какво правя! — ахна тя. — Помогни ми… Ще направиш ли с мене така, както ме учеше… да правя с Йън…

Той замря.

— Казах ти да не споме… — Мощна тръпка разтърси тялото му. — О, господи! Да не го беше казвала! — Картаук я отблъсна от себе си.

Тя понечи веднага отново да се притисне о него.

— Не! — скръцна със зъби той и я отблъсна. — Не, Маргарет.

— Защо не? Мислех, че…

— Аз също. — С продължителна въздишка той пусна раменете й и отстъпи назад. — Цяла нощ си блъскам главата с това. Всъщност така е от седмици насам. Още когато ми дойде с онова безумно предложение… — Той отиде до работната си маса. — Седни!

Тя стоеше изправена, гледаше го като омагьосана и чувстваше, че ще припадне.

— Но защо? Не съм Елин Мактавиш, но и ти не си… безразличен към мене.

— Безразличен! — Той се отпусна тежко на ниското си столче. — Да, може и така да се каже, не съм.

— Тогава не е невъзможно да… — И тя направи крачка към него.

— Остани, където си! — каза той рязко. — Не се приближавай до мене!

Тя остана на мястото си и се усмихна неуверено:

— Ако ти не ме намираш отблъскваща, защо не ми позволяваш да те…

— Защото ти не си като другите жени.

— Мисля, че си имам всичко… и крака, и очи, и гърди…

— Да, и едно сърце под твоята хладна външност, и съвест като на същински пастор, и мекотата на пухена възглавница! Не мога да ти причиня болка! Няма, няма да те нараня!

— Но ти ме желаеш.

— Аз те обичам.

Очите й станаха огромни.

— Чудиш се, нали? — Усмивката му преливаше от горчивина. — А аз го разбрах още от онзи първи миг, когато излезе от замъка и започна да ме поучаваш и да ме командваш.

— Не е възможно… — Тя не можеше да чуе собствения си глас. — Аз не съм хубавата Елена, за да подлудя така един мъж.

— Да, ти ме подлуди. Стоеше там, блестеше като чисто злато, цялата сила, кураж и любящо сърце… Ти и сега продължаваш да блестиш. Когато си уморена или тъжна този блясък потъмнява и стана матов, за да блесне след това отново, да заискри като…

— Красиви слова — каза тя разтреперана.

— Слова, които не би искала да чуеш. Смяташ ли, че не го знаех? — Големите му ръце, сложени на масата, се свиха в юмруци. — От мене се иска съвкупление, но любов не ми се позволява. Съжалявам, че не мога да ти дам едното без другото. Това се опитвах да ти кажа вчера. Ние станахме прекалено близки. — Той пресрещна погледа й. — Бъди честна и си признай!

Неговите думи рушаха преградите, които така старателно бе изграждала.

— Аз… не отричам… че те желая.

— Да, защото плътското желание е нещо безопасно. Не е най-доброто, но не крие заплаха. Когато те видях днес да влизаш, разбрах, че някак си си се примирила с това. Но любовта вече означава измяна. И ти не си готова да измениш на Йън, нали?

— Какво говориш?! Аз обичам Йън. — Тя стисна очи от болка, а и от желание да не го вижда, да прекъсне контакта с него, да избяга от Картаук. — Наистина го обичам.

— Да, зная. Но обичаш и мене.

Маргарет отвори очи.

— Не.

— Дявол да го вземе! — На лицето му се появи нещо като обида. — Защо не си признаеш? Защо не? Дай ми поне тази милост!

— Една жена не може да обича двама мъже.

— Защото всички поети и трубадури тръбят, че в живота може да има само една голяма любов, затова ли? Това е чиста глупост! Има много видове любов, а ние с тебе бихме могли да имаме най-чудесната от всички тези видове! — Тъмните му очи блестяха. — Ние бихме могли и да се любим, и да се смеем, и да се разбираме! Ние сме от едно и също тесто, двете половини на едно цяло. Можех да те взема още сега и, кълна ти се, сама щеше да се увериш, че онова, което изпитваш, не е само плътско желание!

— Тогава защо не го направи?

— Защото не бих искал да видя очите ти, когато разбереш, че всъщност си изневерила на мъжа, когото обичаш. Ти си силна жена, Маргарет, но не мисля, че би могла да понесеш такъв удар.

— Аз не те обичам и никога няма да те обичам — промълви тя, търсеща някаква опора в мрака на отчаянието си.

— Ти ме обичаш. Но да не говорим сега повече за това. — Той изпъна рамене и се отърси, като че бе смъкнал тежък товар от плещите си. — Какво казваш? Йън искал свой собствен печат? Тогава да се залавяме за работа. А като го завършим, повече няма да отлагаме! Крайно време е да ми позираш!

Глава шестнадесета

Тъмносиният извит покрив на лятната къща изглеждаше сив на лунната светлина. От полукръглите прозорци падаше светлина и хвърляше пъстри ветрила от полусенки по поляната.

Той я очаква.

„Разбира се, че ме очаква!“ — помисли си Джейн нетърпеливо. Нали я очаква повече от три години…

Положи огромно усилие, за да се овладее още когато слезе по трите стъпала на терасата и тръгна по пътечката насам.

Ще се справи. Той може да стори само онова, което тя му позволи.

Тя пое дълбоко дъх и отвори вратата.

— Ето ме — каза тя тихо.

— Виждам — Рюъл седеше в огромно бароково кресло пред мраморната камина. Отново бе облечен целия в бяло, както при пристигането им в двореца. Огънят хвърляше топли отблясъци по златистата му кожа и по изпъстрената му с избелели от слънцето кичури коса. Изглеждаше много елегантен, подхождаше чудесно на изящно подредения салон, намекващ за сдържан европейски лукс.

Той се надигна и сбърчи нос:

— За съжаление не само те виждам, но те и помирисвам.

— Не мога да яздя двадесет и пет мили в тази жега всред прахоляка, без да ти замириша на кон! — Тя затвори вратата. — Ако ти е неприятно, мога да си вървя.

— Не, разбира се! Не съм от хората, които се отказват да хапнат от яденето само защото не са го приготвили сами. — Той се изправи и отиде до пъстрата брокатена завеса, преграждаща помещението. — Фактически аз го предвидих, преди малко донесоха от двореца гореща вода. — Той дръпна завесата настрани. Пред очите й се разкри останалата част от стаята, която благодарение на поставените от трите страни огледала изглеждаше много по-голяма. Върху излъскания до блясък дъбов паркет бе постлан килим в царско синьо и бяло. В другия край бе поставено легло, покрито с прозирна мрежа против комари, с бяла копринена покривка.

Рюъл проследи погледа й с лека усмивка и посочи към поставената зад завесата седяща вана, от която се издигаше пара.

— Истинско щастие е, че си точна — каза тихо той. — Иначе водата щеше да изстине.

— Това не би имало значение — отвърна Джейн сухо. — Предполагам ще искаш да гледаш как се къпя.

На лицето му се появи някакво странно изражение.

— Много вероятно.

Джейн приседна на широката, тапицирана с бяла коприна кушетка близо до ваната, събу ботушите и вълнените си чорапи.

— Така и предполагах.

— Защо?

— Нали искаше да се… чувствам притеснена и унизена. — Тя стана и разкопча ризата си. — Всичко е по план.

— Всъщност аз имах нещо друго предвид. — Рюъл замълча. — Любовницата трябва да бъде оградена с нежност… Представях си по-скоро как изпробваме някоя от радостите, които е изпитвала майка ти.

Тя изтръпна. Ритникът попадна точно в корема й. Ръката й замря на второто копче.

— Не можеше да си представиш по-удачно отмъщение, нали? Предполагам не си очаквала, че ще те бия с камшик или ще те окова в някакъв уред за мъчения… Помниш ли като говорихме, че не понасям змии, аз ти казах, че всеки има нещо, от което се бои? — Той я изгледа пронизително. — Не е ли именно това най-големият ти страх? Да станеш курва като майка си?

— Да — прошепна тя.

Робство. Подчинение. Плен.

Трябваше да знае, че с непогрешимия си инстинкт Рюъл ще намери възможно най-жестокия удар.

— Е, сега не искаш ли да избягаш?

За миг тя изпита огромното изкушение да побегне наистина, но това щеше да бъде второ поражение.

— Не.

Стори й се, че на лицето му се мярна разочарование. Но сигурно се лъжеше. Защото още в същия миг той вече се усмихна иронично:

— Ами хайде тогава! Ваната ти изстива.

— Не още. — Тя го погледна намръщено. — Искам да ми обещаеш нещо.

— Обещание?

— Да ми обещаеш, че когато изляза оттук, ще сме квит. Да ми обещаеш, че няма да се мяркаш повече на строежа без уважителни причини.

— Мисля, че за това вече се разбрахме.

— Аз искам да ми го обещаеш.

Той помълча за момент и каза бързо:

— Обещавам.

— Добре. — Джейн усещаше тежкия му поглед върху себе си, когато се разсъблече набързо и тръгна към ваната.

— Чакай. Обърни се!

Тя изтръпна. Ето, започва се… След това се обърна бавно към него.

Опрян до стената, той плъзна поглед по тялото й.

— По-слаба си, отколкото беше в Казанпур. Като си облечена, не се забелязва.

— Винаги отслабвам, когато имам тежка работа.

Той стисна устни.

— Означава ли това, че трябва да се чувствам виновен, задето те принуждавам…

— Ти не си ме принудил. Това е мое собствено решение — Джейн го изгледа предизвикателно право в очите. — И аз почти щях да те победя, ако този проклет слон…

Рюъл се усмихна.

— Да. Но „почти“ все още не е „напълно“. Сега се завърти около себе си. Бавно.

Тя усети как й става горещо, но все пак се насили и го направи, успя да се завърти с безизразно лице, като че го правеше някакъв механизъм.

— Въпреки че си отслабнала, сега гърдите ти са станали по-големи.

— Мога ли да се изкъпя — попита тя.

— Не още. Обърни се с гръб към мене!

Джейн прехапа долната си устна, но се обърна и застана изправена като свещ.

— Чудесен задник! — Гласът му стана дрезгав. — Объл и твърд. Помниш ли картината във вагона на махараджата?

Тя имаше чувството, че е някаква робиня, която разглеждат на тържището. Или че е някоя от жените при Френчи… Робство.

„Няма ли да престанеш най-сетне!“ — каза си тя злобно. — „Дай му каквото иска…“

— Не си спомням. Приключи ли?

— Да. Влизай във ваната.

Тя измина бързо няколкото стъпки до седящата вана и се потопи в топлата вода.

„Не го поглеждай! Забрави го… Все едно, че го няма…“

От топлата пара я лъхна аромат на жасмин и лимон. Тя взе гъбата и започна да жули сърдито рамото си.

— Не толкова грубо! — Подиграваше й се. — Не бих искал да се ожулиш.

Джейн не вдигна очи от водата.

— Няма да го постигнеш. Ще останеш разочарован!

— Така ли? — Гласът му прозвуча съвсем близо до нея. — Защо мислиш така?

— Защото аз няма да… — Тя млъкна, защото усети ръцете му на главата си, той разплиташе плитката й. — Няма да позволя да ми причиниш болка.

— Така ли? — Пръстите му разплитаха косите й бавно, сръчно, докато бликнаха като водопад по целите й рамене.

Да, умен е… Меката копринена коса докосна кожата й и само увеличи още повече чувството на ранимост и женственост. Джейн навлажни устните си:

— Докато идвах насам, имах време да помисля. Мога всичко да изтърпя, щом като е за няколко дни.

— Ще можеш, така ли? Защо мислиш, че ще е само за няколко дни?

— Няколко дни! — повтори тя натъртено. — Скоро сам ще се наситиш и ще се върнеш към по-важни занимания.

— За мен това е важно занимание.

— Не толкова важно, колкото Цинидар.

— Понякога не съм сигурен дали е така.

— Ще бъдеш сигурен, като ти стане скучно… — И тя продължи бързо: — Тогава ще мога да се върна и да приключа работата в срок.

— Ако твоят разбеснял се слон не те посети отново.

Бе направила всичко, за да не мисли за такава възможност.

— Дилам ще вземе необходимите мерки.

Рюъл излезе иззад ваната и седна на бялата кушетка. Бе съвършено гол, разкрачил леко крака, за да демонстрира болезнено възбудения си член.

Дъхът й секна, не можеше да отмести поглед от там.

Салон — вагонът на махараджата…

— Повдигни малко гърдите си, искам да видя как водата лъщи по тях.

Джейн затвори очи и пусна гъбата. След това подхвана с ръце гърдите си.

— Така е добре. По-високо…

Устните му се впиха в гърдата й. Смучеше зърното й, без да откъсва очи от лицето й, очаквайки жадно да види нейната реакция.

Ръцете му се плъзнаха под водата и я сграбчиха. Тя отново пое мъчително въздух. Настойчивите му пръсти потърсиха центъра на нейната чувственост. Всяко негово движение изпращаше трепетно желание в тялото й. Той бръкна и с другата си ръка още по-дълбоко, с едно властно „Не се стягай!“, изречено с хрипкав глас.

Джейн се изви назад във ваната, ръцете й стиснаха ръба, прехапала устни, за да не закрещи, залюляна в ритъма, който неговите пръсти диктуваха на тялото й.

Най-после той я пусна, понадигна се и застана клекнал до ваната.

— Много добре. — Гръдният му кош се надигаше и спускаше тежко. — Дори прекалено добре, може би. Ставам нетърпелив. Мисля, че трябва да свършим с първия урок. За следващия имаме маса време… — Той стана и посегна към голямата хавлиена кърпа, оставена на кушетката. — Стани!

Джейн не беше сигурна дали ще може да се изправи на крака. Коленете й трепереха, цялото й тяло се тресеше от усилието да се сдържа и да не му покаже какво чувства.

— Ставай! — Рюъл я дръпна и я зави с хавлията. Погледна към кушетката: — Ела! Не мога да чакам.

Той я притегли към себе си, разтвори леко краката й върху бедрата си и с един-единствен мощен тласък проникна в нея.

Джейн изкрещя.

— Ела! Дръж се здраво за мене! Искам те! Дай ми… Всичко!

Не желаеше да му се подчини, но инстинктивно се вкопчи в него, обвила с крака хълбоците му. Собственото й напрежение растеше с всяка секунда и я подлудяваше.

Как може собственото й тяло да я предаде така?! То помагаше на Рюъл да излезе победител…

Той се извърна леко настрана и главата й остана без опора, провисна от кушетката — при всеки удар на Рюъл косата й се тръскаше като златни вълни, стигащи чак до земята. Вече не съзнаваше нищо около себе си. Забрави Рюъл. Всичко бе само един вик, който напираше да излезе.

— Отпусни се! Не се сдържай! — шептеше Рюъл.

Не можеше повече. Викът се изтръгна, непознат и чужд, съпроводен от конвулсивните тръпки на оргазма и от неговия хриплив, животински стон…

Тя дори не осъзна бързите трескави движения на неговото освобождаване. Рюъл бе спечелил. Бе използвал тялото й и получи онова, което целеше. А тя мислеше, че няма да му позволи да властва отново над нея.

Рюъл я отнесе, все още увита в хавлията, на леглото. Джейн го гледаше, дишайки тежко, на пресекулки.

— Не го ли очакваше? — попита той, като я сложи да легне. — Нашите тела не се интересуват от това дачи се обичаме, или се мразим. И така ще бъде всеки път. Няма никакво значение дали го искаш, аз винаги ще те довеждам до това състояние…

— Точно това никога няма да се повтори — опита се да говори уверено тя.

— О, напротив. Ще се повтори, и то много скоро. Не мога да ти се наситя. Бъди уверена, че това е само началото. Имах на разположение цели три години, за да развихрям въображението си. — Той се пресегна пипнешком към нощната масичка и взе нещо. — Помниш ли вечерта у Забри?

Маска. Пъстра маска от черни и тюркоазено сини пера.

Цялата картина застана отново пред очите й. Рюъл в средата на стаята, подигравателните сини очи през цепките на маската…

— Всичко това се е заличило от паметта ми. Това не е спомен, към който охотно да се връщаш.

— И за мен е така. — Той бръсна гърдите й с щръкналите пера на маската. — За мен това бе едно неприятно преживяване.

Перата минаха отново по пъпките на гърдите й, драснаха ги леко и целите й гърди се наляха с чувственост и желание.

— Недей! Защо го правиш? Искам… да спреш… — каза тя неспокойно.

— Веднага. — Той махна перата от гърдите й и ги прекара с натиск надолу по тялото й, като продължи да я бръска, като с крило на птица.

„Ето. Започва се. Не мърдай! Не му показвай, че те подлудява. Не реагирай, за да не се разрази отново и неговата страст…“

— Забри е умна жена. Знае, че един мъж в нейната къща изобщо не се интересува от личността на жената, стига тя да му дава онова, което желае. А има ли нещо по-анонимно от една маска? Нали така, Джейн?

Тя не отвърна.

Той легна отново върху нея, разтвори краката й и я облада бавно, дълбоко.

— Ето, готова си. Така си и мислех. Ти си много… податлива… — Той сложи маската на лицето й и спокойно, без да бърза, внимателно завърза кадифените панделки отзад на главата й. Загледа я прехласнат. — Изглеждаш влудяващо еротично! — Думите бяха изречени подигравателно, но гласът… този дрезгав глас говореше съвсем друго.

„Господи! И защо се е впила в него така?!“

— А сигурно и при теб е така. — Рюъл се усмихна. — Чудесна си. Точно такова трябва да бъде едно момиче от къщата на удоволствията. Бързо учиш. Готова си за следващия ни урок… — Той се движеше вътре в нея, мъчително бавно, изчакващо, сякаш дълбаеше някаква скъпоценна резба. — Перата… могат да имат най-различно предназначение…

— Не го постигна.

Джейн гледаше към прозореца. Първите лъчи на зората разпръскваха мрака.

— Така ли? — Рюъл я привлече към себе си, за да си поиграе с червените кичури, разпръснати по раменете й. — Твоята реакция допуска да се предположи тъкмо обратното.

— Страхувах се, че пак ще ме накараш да се влюбя в тебе — прошепна тя.

Той се изпъна и замря.

— Да се влюбиш в мене?

— Обичах те. Но мина… Боях се, че може отново да се влюбя.

— Такава възможност сега положително е изключена.

— Да, мина. Чувствам се като изпразнена от съдържание, като че съм била напълнена с пясък и той е изтекъл отнякъде…

Наистина имаше чувството, че плува. Че витае някъде. Треската?

Да не забрави да вземе от своето кингхао…

— Вече не се страхувам от тебе, Рюъл. Нищо не можеш да ми сториш, защото не изпитвам никакви чувства към тебе. Освободих се от тебе.

Той погали косите й.

— Сигурна ли си?

— Да, съвсем сигурна.

Маргарет отвори вратата на ателието и обяви войнствено:

— Нямах намереше да идвам повече. Дойдох само защото не знаех как…

— … как да ми попречиш да не взема онова, което искам — довърши нетърпеливо думите й Картаук. — Зная, зная. Хайде, влизай, препасвай престилката. Имаме работа.

С огромно облекчение тя констатира, че в тона му няма и най-малка следа от интимност. Защо ли трябваше да се притеснява и да се мята цяла нощ…

Той затвори вратата. И всичко си беше така, като че нищо не се бе случило вчера.

Маргарет се приближи до масата.

— И няма да ти позирам.

— Не сега — отвърна разсеяно той. — Трябва да отлея печата на Рюъл. Утре ще мислим за позирането.

— Няма смисъл. Няма да ти бъда модел. — Тя измъкна изпод тезгяха престилката си. — С какво започваме?

— Ще наръсим гипсовия модел с прах от дървени въглища. Ето така… — Той го направи и след това притисна формата в една от двете каси, пълни с пясък.

Тези вълшебни негови ръце! Сръчни, спокойни, сигурни. Но вчера, когато я докоснаха, нямаше и следа от тази увереност. Вчера ръцете му трепереха от желание…

— След това ще подсушим онази част от модела, където ще изпишем буквите и орнаментите… Ти не ме слушаш!

— Слушам те. — Тя откъсна с виновно изражение очи от ръцете му. — Какво казваш?

— Сега тесто. — Той грабна жилаво тесто от една паница, омеси го като питка с големината и дебелината на печата и го размачка върху гипсовия модел. — Тестото ще представлява тялото на печата. Напълни другата каса с пясък.

Тя насипа пясък в касата.

— И сега какво?

— Ще изсушим пясъка и ще сложим едната каса върху другата. Двете половини на едно цяло.

Не беше ли казал същите думи вчера, за да изрази тяхната близост? Две половини на едно цяло…

— Натъпчи влажния пясък по-здраво! Разсипа малко…

Ръцете й трепереха също както вчера. Но той бе приключил с този въпрос. Бе затворил вратата. Защо и тя да не може да стори същото?

— Като мине малко време, ще отделим двете каси, ще извадим тестената питка и ще изрежем отвор във формата. А като изсъхнат добре, ще опушим със свещ формата и ще изчакаме да изстине. Разтопеното злато се излива най-добре в охладени форми.

— Това ли е всичко, което трябва да се запомни?

Той вдигна гъстите си вежди и я погледна шеговито:

— Не е ли достатъчно? Или ти се иска малко по-трудна задача?

— Доста… мъчно е.

— Да се надяваме, че си внимавала. Ще те оставя сама да отлееш твоя печат.

Маргарет се ококори:

— Какво? Целия?

— Ще ти подготвя материала, ти ще свършиш работата.

— Но аз не съм готова още… какво ще стане, ако объркам нещо?

Той се усмихна:

— Е, може и да сбъркаш. Човек се учи най-добре от собствените си грешки.

Маргарет се опита да преповтори мислено последователността на отделните операции.

— А след това какво?

— Разтопяваме златото. Но мисля, че на тебе засега ти стига дотук. В момента няма да се захващаме с това. — Без да я погледне, той свали престилката си. — Винаги мисли само за онова, което ти предстои в момента.

— Аз и не мога другояче.

— И помни, че пламъкът трябва да е слаб.

Но пламъкът вътре в нея пламтеше високо и я изгаряше, оставяйки привкус на отчаяние.

— Ти си една интелигентна жена, Маргарет. — Картаук тръгна към вратата, водеща към верандата. — Опитай се да внесеш малко ред в този хаос, докато аз си избера лист злато за стопяване.

Глава седемнадесета

Облаците бяха надвиснали над планината, черни и тежки. Джейн имаше чувството, че само като ги погледне и се задушава.

Не, разбира се, какво й е виновно времето! Нали още от сутринта, щом отвори очи, се събуди с някаква смазваща тежест в гърдите…

— Ще отскоча горе до Джеймс Медфорд — каза тя през рамо към Рюъл. — Искам да обсъдя с него нещо по сроковете.

— Досадно ти е, така ли? — Рюъл стисна устни. — Ще трябва добре да се потрудя, за да поддържам интереса ти. Изминали са само два дни и ти вече се притесни.

Но и той бе нещо неспокоен. През целия ден Джейн долавяше раздразнението му. Разхождаше се в Лятната къща часове наред, като лъв в клетка.

— И двамата не сме свикнали да седим със скръстени ръце, не можем без работа.

— За момента това ти е работата.

Тя се обърна с гръб към прозореца, стиснала здраво краищата на чаршафа, увит около тялото й.

— За бога! Не е възможно да се занимаваме часове един с друг. Това сигурно те изнервя.

— Не съм изнервен.

— Изнервен си, и още как!

Той я изгледа мрачно.

— Ами нали твоята задача е да ме поразвлечеш и развеселиш?

— Не ти ли казах, че ще останеш разочарован от мене?

— Не съм разочарован. Постигнах точно онова, което исках. Наслаждавах се на всяка минутка.

— Не, не е вярно, че си се наслаждавал. И се чудя каква ли е причината… Да, струва ми се, че ти изпитваше удоволствие от тялото ми, но не и от другото…

— Какво друго?

— Не ти доставяше удоволствие да ме измъчваш.

— Да те измъчвам? Не виждам никакви синини по тебе!

О, имаше белези по тялото си, но те се бяха получили случайно. Не бе възможно цели четиридесет и осем часа безумно любене да не оставят следи…

— Знаеш какво нараняване имам предвид. Именно в това ти не намери удовлетворение.

— Съжалявам, ако си ме разбрала погрешно. Всеки отделен аспект на нашата близост ми носи удовлетворение, а същото би могла да кажеш и ти, ако имаш кураж да си признаеш.

— Защото си ми дал физическа наслада? Не, не наслада ми даде ти, а болка, всеки път ме болеше, защото ти нараняваше гордостта ми и ме унизяваше точно както възнамеряваше да направиш.

— Странното е, че го признаваш.

— О, в началото не бих го признала. — Джейн вдигна рамене. — Но сега вече е друго. Не се притеснявам от това да ти призная някои дребни победи. На тебе те са ти по-необходими, отколкото на мене. Сигурно е ужасно да изнемогваш от жажда за отмъщение.

— Колко любезно от твоя страна! — Устните му се свиха в свирепа черта. — Вместо да ме кориш, задето искам да уредя една стара сметка, по-добре би било да помислиш и за това как страда Йън по твоя вина.

Джейн не отмести очи от погледа му.

— Не те коря. Никога не съм го правила. Просто се радвам, че всичко свърши.

На лицето му се изписа невероятна смесица от чувства, но Джейн можа да разчете само израза на гняв, яд и… желание.

— Мисля, че ще е най-добре да се подготвиш за моята следваща победа! — Погледът му я обгърна от главата до петите. — И щом си решила да се покриваш, не го прави с този чаршаф! Време е да намериш нещо по-подходящо… Вземи робата, която е окачена в гардероба.

Отначало тя не разбра, но постепенно очите й се разшириха от изненада. Спомни си за първата им вечер в Цинидар и какво й бе говорил тогава.

— Поръчал си да я ушият?!

— Разбира се, винаги изпълнявам обещанията си. Облечи я!

— Не мислиш ли, че това обещание можеше… — Тя не продължи повече, защото я спря изразът на лицето му. В очите му пламнаха огньове, тя просто усети силата, която лумна под спокойната повърхност. Вдигна рамене. — Щом настояваш. Няма защо да спорим.

Само след малко трите стенни огледала отразиха образа на Джейн в една прекрасна златиста дреха, свободна и тежка, която я правеше невероятно съблазнителна. Класическата гръцка кройка откриваше целите й гърди. Разцепената отпред пола разкриваше голите й крака при всяка крачка. Джейн поруменя от смущение, когато огледалата отразиха тройния й образ. В тази дреха тя се чувстваше по-разголена, отколкото без всякакви дрехи.

— Неотразима! — ръцете на Рюъл я обгърнаха изотзад, едната му ръка сграбчи гърдата й. — Точно както съм си те представял…

Тя посрещна погледа му в огледалото:

— Като проститутка?

— А как иначе? — Подигравката му я сряза като острие. Топлите му пръсти стискаха болезнено пъпката на гърдата й.

Джейн усети, че я залива гореща вълна. Цялата й утроба се сви.

— Тази рокля не може да ме направи курва, също както не си в състояние да го направиш и ти!

— Да, но си смутена.

— Да, смутена съм. Доволен ли си?

— Разбира се, че съм доволен. Защо да не бъда? — Той млъкна, но в очите му се мярна отново недоволство. — Коленичи на пода, по дяволите!

— Леглото не е толкова далеч.

— На пода казах!

Тя само сви рамене и се отпусна на колене.

— Опри се на ръцете си!

Отново същото безумие… Тъмните вълни на възбудата. Подчинение и… очакване.

Тя навлажни устните си:

— Защо?

— Време е да опитаме нещо ново. — Той запретна роклята нагоре, тя усети топлите му длани, които галеха и заграбваха тялото й. Картината на махараджата…

Този път я облада жестоко, като наказание. Дъхът й секна от болка.

— Чакай! Нека да изобразим точно картината. Чакай… Ето така. А сега извърни към мене лицето си… Да, точно това исках…

Джейн се обърна и го погледна. Съзнаваше какво вижда той в нея: разюзданост, наслада и възмущение от самата себе си, задето не е в състояние да се възпротиви на лудата страст, която той толкова лесно умееше да разпали у нея… Лицето му бе зачервено, устните му бяха натежали от сласт, болезненото желание бе разкривило чертите му… Но въпреки това тя видя и онази странна тъга…

— Не е същото! — успя да промълви тя. — Нима не виждаш, че не може да е същото, независимо от това какво ти съзираш в лицето ми… Твоето изражение не е като на картината! Казах ти, че мъжете не познават нежността. Картината лъжеше. Никога един мъж…

Рюъл замря неподвижен.

— По дяволите! Ти… Върви по дяволите!

Той се нахвърли върху нея, сякаш изпитваше омраза. Джейн заби пръсти в килима, обезумяла от желание. Не можеше да каже колко време продължи тази жестока, подлудяваща буря и мощните конвулсии, които разтърсваха тялото му. Почувства като на сън топлата вълна на освобождението и блаженството.

Джейн рухна на пода, неспособна да се помръдне. Сякаш в просъница усети, че той я вдигна и я положи на леглото.

— Добре ли си? — попита Рюъл учтиво.

Тежестта, която бе изпитвала през целия ден, сега заплашваше да я смаже.

— Уморена съм — промълви тя едва.

Той издърпа покривката чак до брадичката й и легна до нея, без да се допира. Очите му гледаха някъде далеч напред.

— И на мене ми секна желанието.

Тя не отговори.

— Можеш да не слагаш повече тази проклета рокля.

— Има ли някакво значение?

— Махни я!

— Много съм уморена.

Той изрече полугласно някаква ругатня. В следващия миг дръпна роклята, раздра я и я захвърли на пода — тя остана там като купчинка злато.

— Доволна ли си?

Такова примирително държане никак не му подхождаше, но Джейн бе посвикнала вече, той се държеше така почти през целия ден.

„Няма никакво значение… — повтори си за кой ли път вече тя и затвори очи изнурена. — Нищо не е важно…“

— Вземи и мене, Патрик! — изплака Джейн и след това повтори вече по-силно: — Вземи ме!

— Какво става? — Рюъл се стресна в съня си. До него Джейн се мяташе и проплакваше. Очите й бяха затворени. Явно сънуваше нещо.

Той я хвана и я разтърси леко:

— Събуди се! Джейн! Това е само сън! Джейн!

— Не искам… не иска-ам да стана като нея! — Тя дишаше със свистене. — Няма да ти бъда бреме! Вземи ме! Нека да дойда с тебе, Патрик!

— Господи, какво става с тебе?! — Той потупа страната й. Кожата й беше гореща. — Събуди се най-сетне! — Рюъл се надигна, седна в леглото и запали лампата. — Отвори тия очи!

Джейн го погледна с невиждащи очи.

— Влакът! Той ще замине! — Тя се замята тревожно. — Патрик, не ме оставяй!

— Никой няма да те остави. — Рюъл я прегърна. Цялата гореше. Той я притисна, за да я успокои. Сърцето му биеше бързо като нейното. — Ето, успокой се. Никой няма да те остави.

— Той… Той ще ме остави… Ще ме остави…

— Престани да се мяташ!

— Патрик!

Какво да прави? Тя не е на себе си. Не може да я остави сама. Тамар ще се появи чак утре със закуската.

— Моля те! Не искам да съм като нея… — хълцаше и виеше с тънък, непознат глас Джейн.

Той я държеше здраво в ръцете си. Разбра за кого говори, знаеше какво си спомня тя в момента. Наяве може би успяваше да се пребори със злите духове в себе си, но сега, в съня си, тя беше отново само дете, с всичките страхове и болки на едно съзнание, оставено без подкрепата на разума.

Болките на Джейн, която бе довел тук със себе си…

Кой може да блъска така по никое време?!

Маргарет се разсъни напълно, седна в леглото и най-напред погледна към Йън. Слава богу, не се бе събудил. Тя метна халата си и отиде да отвори.

Рюъл! Би трябвало да се сети кой може да е толкова несъобразителен.

— По дяволите! Може ли да удряш по вратата посред нощ, Йън има нужда от сън! Цяло чудо е, че не се стресна. Не можеш ли… — Тя прекъсна тирадата си, като зърна напрегнатото му лице. — Какво има?

— Трябваш ми. Можеш ли да дойдеш? — попита той шепнешком.

— Къде да дойда? — Маргарет хвърли поглед през рамо. Йън продължаваше да спи най-спокойно. През изминалата нощ бе имал толкова остри болки, че се наложи да му даде втора доза лауданум…

Маргарет излезе в коридора и тихичко затвори вратата зад себе си.

— В Лятната къща. — Той хвана с ръка лакътя й и тръгна бързо по коридора, като по-скоро я дърпаше след себе си. — Нужна си ми.

— За първи път те чувам да кажеш такова нещо! — отбеляза тя сухо. — Сега изгарям от нетърпение да чуя по какъв начин съм ти нужна.

— Ти се оправяш с болни… Нали се грижеше за баща си, а сега и за Йън…

— Да не си болен?

— Джейн е болна.

Тя ускори крачките си.

— Какво й е?

— Ако знаех, нямаше да те безпокоя. Има температура, разтриса я. И бълнува… Не ме познава.

— Изпрати ли за доктора?

— Разбира се. Но могат да минат часове, докато Тамар го докара. Нужен е някой веднага.

— Какво търси Джейн в Лятната къща?

Той продължи да гледа право пред себе си.

— Това не те засяга.

— Рюъл, какво се крие зад всичко това?

Отговор не последва.

„О, Рюъл никога няма да й каже каква е тази дяволска работа, това поне е ясно.“

— Дали ще мога да помогна…

— Поне опитай! — Той отвори вратата към терасата. — Моля те!

„Велики боже! Сигурно е много отчаян, щом благоволява да моли…“

— Ще се опитам.

Маргарет излезе от Лятната къща и затвори вратата след себе си.

— По-добре е.

Рюъл въздъхна с облекчение.

— Слава богу!

— Температурата спадна, дойде на себе си, дори отговаря на лекаря. Той смята, че треската ще мине напълно след няколко часа.

— Но какво й е всъщност?

— Малария. Заразила се е в Казанпур. Втриса я през определени интервали от време.

— Не ми е казвала.

— На мене също. А като си помислиш, че се знаем от цели три години! Тя не е човек, който говори за болките си. — Маргарет прокара уморено ръка по тила си. — Трябва да се връщам. Йън може да има нужда от мене. Следобед ще дойда да я видя.

— Недей, сега вече аз ще се грижа за нея.

— Така както гледам, имаш страхотни постижения в гледането й.

Той трепна.

— Казах ти, че ще се погрижа. Може да й е неприятно да те види.

— А значи се сети най-после да пощадиш чувството й за приличие. Твърде необичайно! Можеш да си спестиш тази твоя закъсняла галантност. Ние с Джейн се разбираме. — Маргарет го изгледа дръзко в очите. — И не съм сигурна дали не е именно мой дълг да я прибера при мене в двореца!

— Тя надали би дошла.

— Смятам, че ще дойде. Може би не би си признала, но винаги се е страхувала от тебе.

— Вече не — каза той с малко изкуствена усмивка. — Сключихме споразумение.

Маргарет презрително изсумтя:

— Тя има достатъчно разум, за да не сключва пактове с дявола! Какво прави тя тук?

— По-добре е да не знаеш.

— Възможно е. — Маргарет изведнъж почувства, че залита от умора. Не може да носи и чуждо бреме. Достатъчно е изнурена от борба със собствените си чувства… Може ли да укорява Рюъл за неговите слабости, след като и тя е жертва на почти същото изкушение! — Мога ли да разчитам, че ти няма да я…

— За бога! Мислиш ли, че ще легна с нея, когато няма сили и ръката си да помръдне?! — той наистина бе възмутен.

Каквото и да се бе случило, заболяването на Джейн бе разтърсило Рюъл до дъното на душата му. Маргарет не го бе виждала такъв — пребледнял и разстроен. Не би могла да каже дали това негово отношение ще е трайно, но поне за момента той не представляваше никаква заплаха за Джейн.

— Ако имаш нужда от нещо, съобщи ми.

Тя бързо тръгна към двореца.

„Прилича на мъртвец!“ — помисли Джейн неволно.

— Ти трябва да… почини си…

Рюъл впери очи в лицето й.

— Какво?

— Трябва да си… починеш. Изглеждаш… — Тя не довърши.

— Ти си тази, която има нужда от почивка. — Рюъл се наведе над нея и поднесе чашата с вода до устните й. — Пий.

Тя послушно отпи.

— Болна ли бях?

— Треска. Цели два дни. Лекарят каза, че бил сравнително безобиден пристъп… — Рюъл стисна устни. — На мене не ми се видя толкова безобиден.

Тя си спомняше неясно как докторът се взираше в нея, как я питаше нещо, как обясняваше нещо на някого…

— Маргарет? И тя ли беше тука?

— Да. Защо не си ми казала, че си болна от малария?

— Защо трябваше да ти казвам… — Тя смръщи чело. — Два дни? Трябва да вървя на работа!

— Пратих вест на Дилам, че ще идеш по-късно.

— Моя е грешката. Забравих да си взема… кингхао, като идвах насам.

— Кингхао?

— Една стара билка.

— И си я пила през всичкото това време?

— Невинаги. Само когато имах чувството, че няма да мога…

— И колко време я пиеш откакто си тук в Цинидар?

Джейн не отговори.

— От колко време? — настоя Рюъл.

— Четири седмици…

— О, небеса!

— Не беше чак толкова страшно. Само ме втрисаше нощем.

— За да не ти остане никаква силица през деня! — Той стисна облегалката на стола. — Ти имаше треска и вечерта, когато дойде в Лятната къща! Така ли е, по дяволите?! Ако не си била трескава, може би нямаше да дойдеш, прав ли съм?

Тя трудно можеше да се върне сега назад и да прецени как е било.

— Не зная… Тогава това ми се стори единствено правилно. — И тя бързо добави: — Важното е, че всичко свърши. Да мога сега бързо да се поправя… Миналата година в Гленкларън имах един такъв пристъп, но още на другата сутрин си бях в мелницата.

— Такъв тежък пристъп като този?

Джейн поклати глава:

— Не, но съвсем не значи, че… — тя не довърши думите си, помижа, въздъхна и изведнъж попита: — Има ли всъщност това някакво значение за тебе?

— За мене… — Той отвърна поглед и остави чашата на нощната масичка. — Да, за мене е важно, защото железницата не може да чака.

Той искаше да каже нещо друго… Нещо съвсем друго…

Джейн присви очи.

— Не сме чак толкова изостанали… само няколко дни. Моето заболяване няма да се отрази. Дилам е много изпълнителна. А и самата аз още утре ще съм на обекта…

— Не говори глупости! — Той я погледна със святкащи от гняв очи — За да рухнеш вдругиден отново? Ще лежиш тук и няма да мърдаш поне една седмица!

— Ти не говори глупости! — повтори тя думите му още по-гневно. — Ти искаш да свършим железницата, аз също искам. Ще боледувам по-нататък.

— О, това е вече положително. Сега почивай, в противен случай… — Рюъл млъкна, защото видя израза на очите й. — Е, добре, но най-малко четири дена.

— Четири дена… Утре ще дойда с Медфорд, за да поговорите за стиковането на двете насрещни отсечки. Не искам да имаш чувството, че времето е било пропиляно. — Срещата с Медфорд бе крайно наложителна. Джейн се взря в решителното изражение на Рюъл и разбра, че трябва да направи някакъв компромис, ако не иска да хаби само сили в излишни пререкания. — Добре, три дни.

— Ето, разбрахме се! — засмя се Рюъл.

Джейн го погледна с невярващи очи. Той се смееше истински! Цялото му лице бе изпълнено с топлота и добродушие, същата онази усмивка, която бе зървала понякога, макар и рядко, в дните преди да стане катастрофата.

— Какво става? Ти си някак… друг.

Клепачите мигновено скриха погледа му.

— Друг?

Топлотата изчезна. Пред нея стоеше отново загадката, наречена Рюъл. И все пак бе сигурна, че за един съвсем кратък миг бе видяла едно друго лице, невероятно различно.

— Трябва да поспиш. — Той стана. — Отивам до двореца и ще изпратя да извикат Медфорд. Доволна ли си?

Беше твърде слаба и изтощена, за да може да изпитва каквото и да било.

— Да, мисля, че да…

Рюъл остана прав до леглото и погледна надолу към нея.

— Всичко ще… се оправи — каза той, заеквайки. — Аз няма да те… — Той млъкна и направи нетърпелив жест с ръка. — Да, това е! — И изведнъж хукна навън.

Джейн остана загледана след него.

Какво се бе променило?

Завивката се повдигна, нощният хладен въздух я събуди. Едно тяло, мирис на кожа и на ароматни треви. Рюъл…

— Рюъл?

— Шшт! — Той я притегли към себе си, за да стопли гърба й. — Спи сега.

— Медфорд?

— Утре в четири. — Той погали косата й. — По-добре ли си?

— По-добре.

Беше й наистина по-добре в ръцете му.

— Мислех да те оставя да спиш сама… — Той говореше някак притеснено. — Но помислих, че трябва да съм тук, ако пак бълнуваш. За тебе не е добре сега да се вълнуваш от тези кошмари.

— Кошмари?

— Не си ли спомняш вече?

— Не. Кой ти каза, че бълнувам?

— Та ти крещеше с все гърло, надали бих могъл да не те чуя.

Стана й неприятно. Какво бе сънувала?

— И какво казвах?

Рюъл се поколеба.

— Нищо не се разбираше. Някакви несвързани думи само.

Какво облекчение!

— Разбира се. Кошмарите са винаги несвързани.

— Спи сега. Днес няма да сънуваш кошмари.

Тя затвори очи и се отпусна в люлката на съня. Няма за какво да се тревожи. Няма да сънува кошмари. Рюъл ще я пази от злите демони на нощта…

— Джейн е с Рюъл в Лятната къща — каза Маргарет, като наблюдаваше как Картаук насипва пясък около формата с печата на Йън.

— Охо! — Той вдигна високо рунтавата си вежда. — И това оскърбява твоя строг шотландски морал?

— Да, въпреки че не би трябвало да е така. Страхувам се, че може да я наскърби нещо.

— Остави ги на спокойствие, Маргарет! Не можеш непрекъснато да спасяваш целия свят.

— Само един неверник не би се опитвал да превърне злото в добро. — Тя поклати примирено глава. — Но понякога човек губи точните очертания.

— О, небеса! Какво виждам!? Нима нещо в този несломим и опак гръбнак е поомекнало? Джейн не е вече толкова безпомощна, колкото беше по-рано. Тя и Рюъл трябва сами да изяснят какво има помежду им. Нито единият, нито другият биха ти били благодарни, ако се намесиш.

— Рюъл е…

— … голямо нещо! — пресече я Картаук.

— Ти не смяташ, че е лош, така ли?

— Рюъл? — Джон Картаук поклати глава. — Не се съмнявам, че той самият се смята за лош, ала той не познава значението на тази дума.

— А ти?

— Какво аз! Да, аз зная какво значи, защото съм стажувал при истинския майстор на злото.

— Абдар?

Той кимна.

— Невероятен и съвършен майстор.

Той винаги споменаваше Абдар съвсем бегло. Сега за първи път говореше за него.

— Но защо си стоял толкова дълго при него?

— Работех главно за баща му, махараджата. С Абдар имахме малко контакти до последната ми година в двореца. Но когато владетелят се захласна по своята железница, на Абдар бе разрешено да ползва услугите ми. — Джон сви рамене. — Не издържах повече от половин година и се махнах.

— Какво работеше за него?

— Ами направих му статуя на богинята, на която служи. На Локи. Великолепна работа…

— Локи?

— Богинята на унищожението. Абдар се счита за неин син, който трябва да й служи тук на земята. — Джон примижа и поклати глава. — Втълпил си е, че духовната му сила се нуждае от непрекъснато подхранване. Точно в това бе решил да ме използва.

— Да му правиш скулптури?

— Не. — Той помълча малко. — Не скулптури. Маски.

— Маски?

— Златни маски… — Той като че забрави, че разговаря с нея. После изведнъж се обърна рязко и попита: — Сигурна ли си, че искаш да чуеш всичко това? Историята е зловеща.

— Да, разкажи ми.

— Абдар смята, че силата му идва от силите на емоциите в заобикалящия го свят. Колкото по-силно преживява една душа, толкова повече храна може да му влее. Но чувствата на хората са нещо мимолетно, вечно променящо се и Абдар ставаше все по-несигурен… Как си науми, че чувствата трябва да се задържат, да се препарират някак си, та да можеш всеки миг да посегнеш към тях и да ги имаш… Не зная… — Джон се усмихна с горчива ирония. — И най-добрият начин да съхраниш едно чувство непроменено — така, както е изживяно, бе смъртта.

Маргарет го гледаше ужасена.

— Ти каза, че искаш да чуеш. Абдар си въобразяваше, че именно в последния изблик на чувства се таи енергия, която ще премине в него и ще го подхранва.

— Маски? Смъртни маски? — прошепна тя. — Карал те е да взимаш отпечатъци от смъртни маски?

— Направих му три. Първата беше на една от наложниците му, младо момиче на име Мирад. Една сутрин рано-рано Пахтал ми донесе трупа й. Била получила удар през нощта и Абдар искал маска за спомен… Разбира се, маската трябваше да бъде от злато — най-благородния, най-безсмъртния от всички метали. Направих му маската. Получи се. Жената беше красива с някакво тъжно, примирено лице… След седмица Пахтал отново донесе едно умряло момиче, пак същата история. Но маската ми се удаде по-трудно. Лицето беше ужасно. Разкривено от болка и ужас.

— Как е възможно толкова скоро да умре още една жена от харема му?

— И на мене ми се видя странно, но не си позволих да задавам въпроси. Третото тяло, което ми донесоха, беше на юноша — да има, да няма единадесет-дванадесет години. Неговото лице… Не, не можех повече да се преструвам! Никой не би имал сили да увековечи това лице. Отказах да взема отпечатък за маската. Само след час Абдар ме намери и ми каза, че трябва да правя тези маски и да не питам много, иначе щял да ми отсече ръцете.

— Той ли ги е убивал?

— Да, и Пахтал му е помагал. Пахтал експериментира разни отрови, за да стигне до желаното от Абдар въздействие. Абдар сам ми го каза. Болката предизвиквала истинска експлозия от чувства, затова Пахтал трябвало да му изнамира отрови, които да имат такова страшно въздействие.

Маргарет почувства, че й се повдига.

— Чудовища! Чудовища в човешки образ… И Рюъл смята, че Абдар може да дойде в Цинидар?

— Да. И затова работи толкова напрегнато, иска да е подготвен. Иска да ликвидира Абдар веднъж завинаги.

Тя го изгледа втренчено.

— И ти си дошъл заради това в Цинидар, така ли? И ти искаш да бъде обезвреден Абдар?

— Признавам си, че съм на мнение, че без Абдар светът ще бъде по-добър. Уморих се да заравям талантите си в земята, както се казва в Библията. — Той я погледна в очите. — Но не заради това дойдох тук.

— Тогава защо… — Маргарет пое дълбоко въздух и млъкна.

„Спри! Отново си на ръба на пропастта!“ Напоследък всяка дума и всеки жест крият в себе си опасността да стане нещо непоправимо и опасно, само между два удара на сърцето.

Минаха няколко секунди, докато тя успя да различи отново очертанията на касата с пясък:

— Кога ще изливаме златото?

— Скоро. — Джон говореше съвсем бавно. — Не е разумно да се избързва в тези работи, дори и да не ти се чака.

Рюъл и Джейн подскочиха изплашени в леглото, някой чукаше на вратата на Лятната къща. Никой не идваше тук, освен Тамар, но той се появяваше само за да донесе яденето.

Рюъл отвори. На прага стоеше Дилам.

Джейн скочи от леглото и изтича бързо към нея:

— Какво има?

— Слонът.

Джейн промълви някакво проклятие.

— Лошо ли е?

— Всичко вървеше много добре, свършихме с поправките и напреднахме цяла миля нагоре отвъд поляната. През цялото време не се появи никакъв…

— Лошо ли е?

— Мислехме, че се е отказал. Но нощес… съсипал е цели три мили.

— Оседлай коня ми, Дилам. Идвам след петнадесет минути.

Джейн затвори вратата и отиде до гардероба.

— Да не мислиш да тръгнеш сама? — Рюъл не вярваше на очите си.

— Не виждам друга възможност — отвърна Джейн. — Все пак слонът унищожава твоята железница.

Той се позамисли и хукна навън.

— Ще се срещнем в конюшнята. Имам да свърша нещо, преди да тръгнем.

— Възнамеряваш да се върнеш в планината?

— Не, по дяволите! Възнамерявам да ида на лов за слонове.

Глава осемнадесета

— И какво ще правим, ако го настигнем? — попита Джейн, докато се опитваше да разрови главните в огъня. От два дни бяха по следите на слона.

— Ще го застрелям — каза Рюъл.

— Един слон надали може лесно да бъде ударен.

— Стреля се в очите. — Рюъл гледаше в пламъците. — Дилам каза, че само така може да бъде убит.

Тръбният зов на слон проряза мрака. Рюъл скочи, вперил очи на запад.

— Съвсем наблизо е!

„Прав е — помисли си Джейн. — Животното трябва да е до нас!“

Рюъл вече бе грабнал пушката си.

— Рюъл, изчакай поне да се съмне! — помоли го Джейн. — Ако е толкова близо, няколко часа няма да имат никакво значение.

Слонът отново изрева. Имаше нещо тъжно в този самотен зов.

Рюъл стисна пушката си и започна да си пробива път всред джунглата.

— Идваш ли? — подвикна той, спря и й подаде ръка.

Вървяха известно време в посоката, откъдето се бе обадил слонът.

Рюъл рязко спря. Погледът му бе прикован в поляната, открила се пред тях. Скелети!

Цялата поляна бе осеяна с големи белеещи се скелети. Купчини бели кости. Луната се скри зад облак, но костите сякаш продължаваха да светят в тъмното с някаква призрачна светлина.

— Какво е това? — попита Джейн, невярваща на очите си.

— Гробище — отвърна Рюъл. — Слонско гробище… Значи затова отиват винаги все на запад…

— Харесва ли ти? — Маргарет се взираше с вълнение в изражението на Иън. — Гербът на Гленкларън ми се видя твърде сложен, затова избрах само твоите инициали и китка полски треви.

— Прекрасен е! — Йън прокара показалеца си нежно по релефа на златния печат. — Точно каквото исках. Гербът би бил прекалено претенциозен и твърде величествен за мене.

— Но защо? — Тя седна на ниското столче до леглото му. — Нима не си господарят на Гленкларън? Наложи се два пъти да го правя. Първия път го оплесках. Разбира се, Картаук, този неверник, дори не благоволи да ми каже къде съм сбъркала. Трябваше да повторя всичко отначало. Каза, че човек се учи най-добре от собствените си грешки.

— Типично за Картаук. Той е на мнение, че трябва да се стигне до дъното на всяко преживяване, да го изчерпиш до край, независимо от това дали сетне ще се разкайваш.

— Не всяко преживяване.

В тона на Маргарет имаше нещо, което накара Йън да вдигне очи към нея. Бе твърде изненадан, когато установи, че цялата е поруменяла.

— Исках да кажа, че той не е толкова повърхностен, колкото би могъл да си помисли някой — побърза да обясни тя.

— Не е ли?

— Работата му… — Тя се поколеба само за миг и бързо добави: — Той подхожда много взискателно към всичко… — Маргарет стана от столчето. — Време е за вечеря. Ще кажа на Тамар да я донесе.

— Не съм гладен още.

— Скоро ще огладнееш. Трябва да ядеш.

— Маргарет?

Тя постоя на вратата.

— Да?

— Помоли Джон Картаук да ни прави компания на вечеря.

— Защо това?

Страх. Изпита страх. Неговата Маргарет, дето не се боеше от никого и от нищо, сега изпитва страх!

— Иска ми се да възстановя малко уменията си в шаха, а и толкова отдавна не е вечерял с нас. Липсва ми.

Йън видя как мускулите на гърба й се отпуснаха.

— Той е зает човек.

— Все би могъл да отдели една вечер. — Йън говореше подчертано нехайно. — Искам да му поблагодаря, че ти помогна да направиш печата.

— Мога да му кажа, разбира се, но не гарантирам, че ще дойде.

— Дали да не му напиша няколко думи, да го поканя?

— Недей. — Тя чак сега се обърна към него. — Наистина ли ти се иска да го видиш?

— Винаги е приятно да видиш приятел — каза Йън тихо. — Откога не е идвал…

— Добре, ще имам грижата да осигуря неговата компания.

Маргарет се обърна и излезе.

Усмивката му угасна, той се облегна назад, затворил очи, отдаде на болката си.

„Боже всемилостиви! Защо не се смилиш над нас? Защо е нужно Маргарет да поеме такъв тежък кръст на плещите си?“

Възможно е да се лъже. Може би изобщо няма такова нещо.

Ще знае истината, когато ги види двамата заедно.

— Тамар, донеси бутилка друго вино! — Йън се понамръщи и отново насочи вниманието си към партията шах. — Този сорт нещо не ми харесва.

— Разбира се, самир Йън! — Тамар излезе веднага. — Съжалявам, че ви разочаровах. Не искате ли малко уиски? Зная, че го предпочитате.

— Знаеш, Тамар, че той не бива да пие уиски! — намеси се бързо Маргарет. — Лекарят казва, че не може да пие нищо по-силно от вино.

— Лекарят не би трябвало да му забрани уиски, след като той го обича — каза Тамар сериозно. — Малко уиски, самир Йън?

— На мен пък това вино ми хареса — каза Картаук.

— Когато самир Йън казва, че не е добро, значи не е добро — обърна се веднага Тамар леко нападателно.

— Добре, Тамар, донеси ни само бутилка вино — каза Йън.

Картаук се разсмя на глас, когато вратата се затвори след прислужника.

— Мили боже! Сега разбирам какво имаш предвид, Маргарет. Винаги ли е толкова изпълнителен?

— Винаги. — Йън се засмя. — Хората от острова са с такова желязно здраве, че страданията и болестите за тях са истински ужас. Тамар би предпочел да се хвърли в морето, отколкото да приеме един живот на инвалид като моя. Просто не може да си представи как може да ми откаже едно удоволствие, само и само да удължи живота ми.

Маргарет го погледна с укор:

— Ти не си инвалид и той не би трябвало да ти предлага…

— Той просто иска да ми достави радост — прекъсна я Йън. След това побърза да смени темата. — Маргарет не може да се нахвали с твоето майсторство, когато си правил печата на Рюъл. Но не ми се вярва да е по-хубав от моя, Картаук. — Йън премести коня си. — Един слон може да е красив и представителен, но някак си му липсва достойнство…

— Да не искаш да кажеш, че чиракът е по-талантлив от майстора? — Картаук вдигна поглед от дъската за шах и го изгледа развеселен. — Какво оскърбление!

— Казвам само, че ми се иска сам да преценя. Покажи ми този прехвален печат!

— Сега, веднага?

Йън кимна.

— Гризе ме любопитство. Искам да го видя.

— Ще ида да го донеса от ателието. — Картаук понечи да се повдигна от стола си. — След минутка съм тук.

— Не, остави! — Йън се обърна към Маргарет. — Не искаш ли ти да го донесеш, скъпа? Възнамерявам да ликвидирам този господин след няколко хода!

— Щом искаш… — Тя бързо тръгна към вратата. — Макар че ще останеш разочарован. В сравнение с произведението на Картаук моята работа е нескопосана.

— Маргарет, ти никога не можеш да ме разочароваш.

Когато тя излезе, настъпи мълчание.

„Би трябвало да зная, че Картаук веднага ще разбере, че това е само претекст“ — помисли си Йън с облекчение. Слава богу, прямотата на Картаук може да се мери с неговата проницателност!

— Не се чувстваше добре. Тази вечер бе цяло мъчение за нея, горкичката.

— Така ли?

— Знаеш го много добре. — Погледът на Йън остана вперен във фигурите на шаха, но той усети как Картаук настръхна. — Затова никога няма да те моля повече да идваш да ме видиш.

— Защо ме покани днес?

— Трябваше да зная. Да съм сигурен.

Само Йън можа да долови напрежението на Картаук, може би защото го дебнеше.

— Сигурност за какво?

Йън не бързаше да отговори. Изглежда търсеше подходящата дума.

— Тук не става въпрос за мене. Макар че отначало дойде като известен удар… Обичал съм я през целия си живот, смятах я за моя собственост. Всичко и сега е като че пред очите ми: как се катерим по склона зад замъка, когато беше още съвсем малко момиченце, на десетина години… Тогава си мислех, че цял живот ще е все така. Ще бъдем винаги заедно. Какво щастливо време беше… — Йън замълча и се усмихна с усилие. — Но с всичко това е свършено, завинаги. Всичко е отдавна минало. И би било несправедливо да я виня за нещо. Съдбата не е пожелала да бъде иначе. Не Маргарет ме остави, по-скоро аз съм този, който я изостави през последните години…

Картаук помълча дълго, преди да вдигне очи:

— От мене се очаква да отрека, така ли?

— Без лъжи! — възкликна Йън. — Моля те, само без лъжи! Нямаме време за това.

— Добре тогава, без лъжи. — Картаук отново дълго мълча, преди да изрече с пресекващ се глас. — Не исках да я обичам… Но не се разкайвам.

— И не е нужно. Любовта е нещо рядко и красиво. Тя ни прави богати…

— Маргарет винаги ти е била вярна! — Картаук сви рамене. — Аз не съм като тебе. Не споделям увереността, че физическите радости са прегрешение. Имаше време, когато… Но никога не се стигна до това.

— Зная. И никога няма да се стигне. — Йън вдигна очи от шахматната дъска. — Най-честно ще е, ако осъзнаеш тази истина. Тя може да те обича, но няма да ми изневери до последния ми ден. — Той се намръщи. — А ето, аз не мога да обещая, че този ден ще дойде скоро. Не мога да извърша смъртен грях, като сложа край на живота си. Ако можех, отдавна да съм се махнал от пътя ви.

— Никой не иска да се махнеш! — възрази Картаук тревожно.

— Никой, освен аз самият. — Йън се усмихна болезнено. — Всяка вечер се моля за това, но бог не си ме прибира… — Той тръсна глава и добави бързо: — Всичко това не е важно. Важно е Маргарет да бъде спокойна.

— Искаш ли да напусна Цинидар?

— В никакъв случай! Не бих искал да лиша Маргарет от твоето присъствие. Ти ще продължиш да поддържаш духа й, да й даваш работа… Ти ще се грижиш за нея и ще я обичаш така, както го правиш и сега. Но аз съм този, който трябва да принесе жертва и да се лиши от тебе. За Маргарет е истинско мъчение да ни вижда заедно. — Той издържа на погледа на Джон. — Тя никога не бива да разбере, че сме водили този разговор. Мислиш ли, че постъпвам правилно?

— Да. — Картаук кимна тежко. Той премигна няколко пъти и бързо насочи отново поглед към шаха. — Ти си чудесен човек, Йън Макларън. И си много по-силен, отколкото бих бил аз в подобна ситуация.

— Силен? Не се чувствам такъв. — Йън се отпусна изтощен на възглавниците. — Просто се опитвам да направя онова, което трябва, за да оцелеем. Не мога да причиня на Маргарет още страдание, като я… — Той погледна към вратата. — Тя идва. — Бързо премести една фигурка и погледна усмихнат към нея. — Много бързо се върна! Още не съм го матирал! Дай да видим този печат!

Маргарет му подаде златния печат на Рюъл и остана изправена до него, докато той го разглеждаше.

— Нали ти казах, този е много по-хубав.

— Великолепен е. — Йън го постави до своя собствен печат върху дъската. След това взе ръката й и притисна устни към дланта й. — Но твоят печат ми харесва повече. Снопчето трева ми напомня за Гленкларън.

Глава деветнадесета

Дилам препусна насреща им, когато оставаха още цели две мили до лагера.

Джейн изтръпна от безпокойство.

— Пак ли?

Дилам се усмихна.

— Не, с работата всичко е наред.

— Но защо идваш тогава?

— От любопитство, нетърпелива съм да разбера какво стана със слона?

— Намерихме го — отвърна Джейн. — Открихме и него, и причината за този негов бяс да руши.

— Убихте ли го?

— Не стана нужда. — Джейн се усмихна на Дилам, преди да продължи. — Но ще се наложи да променим малко трасето на железницата.

Когато пристигнаха в лагера, предадоха на Рюъл бележка от Джеймс Медфорд. Той прочете листчето със сериозно лице.

— За железницата ли е? Някакви проблеми?

— Не, но може би много скоро ще имаме проблеми, и то много повече, отколкото можем да си помислим. Медфорд е получил известие от Пикеринг, че старият махараджа е мъртъв.

— Толкова скоро?

— Пикеринг се съмнява, че може Абдар да му е помогнал, но за това сега не бива да се говори, тъй като вече Абдар е на власт.

— И сигурно веднага ще тръгне за Цинидар.

Рюъл поклати глава.

— Преди да се възкачи на престола трябва да мине официалният траур от три месеца. Дотогава той няма да притежава повече власт, отколкото е имал досега. А после, ако е милостив господ, може да имаме още един-два месеца, докато се сети за нас. Но трябва да сме готови.

— Три месеца! — промълви Джейн. — Не мога да свърша линията толкова скоро.

Тя помисли за това колко допълнително време ще загуби, за да заобиколи пътеката, по която слоновете се отправяха към своето вечно жилище. Но това трябваше да се направи. Така животните нямаше да нападат и да рушат построеното.

— За два месеца трябва да свършим! — прошепна Рюъл на себе си. — През третия месец ще прекарам златото и ще укрепя пристанището.

— Изключено.

— Трябва да стане. Медфорд е почти готов. Ще го прехвърля да довърши участъка покрай каньона… — Той бе смръщил чело, мислейки напрегнато. — Ето какво ще направя. Ще затворя мината и ще прехвърля работниците на линията. Аз сам ще ги надзиравам. Мислиш ли, че така ще успеем?

— Може би, но е малко вероятно. Джунглата там е по-гъста, имаме да изкореняваме широка полоса.

— Ще наема още хора от селото.

— И пак няма да са достатъчни.

— Трябва да стане, Джейн! Ако не го направим, може да загубя всичко, което съм изработил през последните години. — Той я погледна в очите: — Нуждая се от помощта ти! Ще ми помогнеш ли?

Не бе и помислила, че някога Рюъл Макларън може да я моли за нещо. Винаги бе изисквал. Но сега беше друго. Този път той дори не се опита да заиграва с едва ли не хипнотичния си чар, негово вярно оръжие. Говореше просто и открито.

„Той обича този остров, той се е превърнал в негова родина…“

Джейн го погледна и почувства някакво странно желание да го закриля.

По дяволите! Тя не може да позволи Абдар да дойде и да го лиши от всичко!

— Ще се опитам. — Тя се обърна и отиде към палатката. — Ела. Дай да погледнем пак картата! Можем да заобиколим пътя на слоновете и все пак да съкратим много мили, ако решим да минем през блатото… Ще трябва непрекъснато да опипваме почвата, да работим в тинята, не можем да спестим седем мили. Ако с това успеем да си помогнем…

— Седем мили са много нещо! — оживи се той.

— Ти можеш да поемеш с хората си отсечката отвъд блатото, а ние с Дилам ще работим в блатото. Стига да можем да…

— Джейн?

— Да?

Пак неговата невероятна, толкова рядка усмивка!

— Благодаря ти, Джейн.

Не беше само усмивката. Думите му също бяха сърдечни и я изпълниха с такова измамно щастие! Тя повдигна платнището на изхода на палатката:

— За мене е истинско удоволствие!

— Моля? — не разбра той.

С малко подигравателна гримаса тя добави:

— Поне засега. Не зная дали ще продължа да бъда толкова великодушна, когато нагазя в блатото.

— Това не можеш да направиш! — каза Пахтал натъртено.

— Разбира се, че мога. Аз съм махараджата.

— Още не си се възкачил на трона. Преди да имаш право да тръгнеш за Цинидар, трябва да мине най-малко месец още.

— Не мога да чакам. Твоят информатор съобщи, че са на път да завършат линията. Какво искаш? Да чакам, докато Макларън има достатъчно средства да превърне острова в непристъпна крепост, така ли? — Абдар се обърна и впи очи в златните маски, накачени по стената. — Ще кажа на Бенарес да опакова маските.

— Мислиш да ги вземеш? — учуди се Пахтал. — Всичките ли?

— Разбира се. А и Бенарес ще дойде с мене, в случай че срещна някой, който е достоен за Локи. Сила ми трябва! За да надвия Макларън. — Абдар се усмихна надменно. — А на потъналите в скръб поданици на моя баща ще оповестим, че съм се оттеглил в Наринт, за да възстановя здравето си.

— Ами армия?

— За пътуването ще ми е необходим един по-голям ескорт като лична охрана, нали всички знаят, че британският полковник само гледа как да ме изтласка от властта, стига да намери сгоден случай. А ако Макларънови ме нападнат внезапно, голяма армия не ни трябва. Ти ще имаш грижата в устието на реката да ни чака кораб.

— Ами ако Пикеринг подразбере нещо? Той не е глупак.

— Не мога аз да мисля за всичко! Надявам се, че Локи ще се заеме с Пикеринг. — Той се усмихна на Пахтал. — Локи и… моят приятел Пахтал.

Пахтал го изгледа притеснен:

— Чакай! Англичани не мога да убивам…

— Че кой ти говори за убийство? Достатъчно е малко да му се поразвали стомахът, да полежи малко, та да не се изпречва на пътя ни. Само няколко седмици, колко е!

Пахтал се засмя с облекчение.

— Никакъв проблем!

— Много си мълчалива! — Рюъл наля кафе на Джейн и на себе си и седна до нея пред огъня.

— Нямам какво да кажа. — Тя отпи глътка, вперила мрачно очи в огъня.

До ушите й достигаха обичайните весели разговори край огъня, чуваше приятелските гласове, но й се струваха толкова далечни!

— Трябва ли непрекъснато да говоря?

— Не непрекъснато. Само когато нещо те притеснява. Няма нищо по-неприятно от това — да зная, че нещо те безпокои, без да мога да ти помогна. Свързано ли е с мене?

— Не зная какво имаш предвид?

— Нищо.

Той сложи ръка върху нейната. Топлото силно докосване я накара да вдигне очи към него.

— Ето, така вече е по-добре! — каза той кратко. — Погледай ме. Сега остава и да поговориш с мене. Заради мене се съсипа от работа, а през последните три дни дори не намери една усмивка.

— Не знаех, че в изискванията се предвиждат и усмивки.

— Кой ти говори за изисквания! Просто ми липсва усмивката ти. — Той обърна ръката й и прокара пръст по дланта й, като че нарисува нещо. — Стопля ме.

Джейн го погледна, изплашена не на шега.

— Рюъл…

Натискът на пръста му върху дланта й изпрати тръпки чак до китката и нагоре по ръката й. Беше я докосвал така, когато седяха на верандата в Казанпур… Бе галил дланта й и й бе разказвал за Цинидар. И за картината на махараджата.

„Станал ми е толкова близък!“ — помисли си тя, изтръпнала от безпокойство. През изминалите дни той бе неин другар и съюзник, без намек дори за някаква физическа близост. А ето че сега в него отново се чувстваше любовното желание, неразделна част от природата му.

Пронизаха я горещи тръпки.

— Остави ме, моля те!

— Защо? — Погледът му бе насочен към работниците, струпани около лагерния огън, докато пръстите му продължаваха да галят китката й. — Никой не ни гледа. Тук хората непрекъснато си разменят милувки.

Джейн знаеше, че е така и тази интимност няма да направи впечатление. Но това не й помогна да се освободи от тревожното чувство за несигурност.

— А и самата ти го желаеш. Приятно ти е. Нека да дойда днес в палатката ти! Ще те…

До тях изникна Дилам и седна.

— Налага се да обсъдя нещо с вас.

Джейн изпусна една разтреперана въздишка на облекчение, когато Рюъл пусна ръката й. Той я погледна с разочарование и тъга, взе чашката си и се извърна към Дилам:

— Хайде, казвай!

— Мисля, че има една възможност да избързаме още повече.

— Но как?

— Ще използваме слоновете. Изкореняването е най-тежко, то най-много ни бави. В другите страни използват слонове…

— Диви слонове?

— Не, опитомени. Обучават ги с години, за да изпълняват командите на своя водач. Ако успея да накарам някой слон да изкоренява дървета, останалите животни могат да го последват. Слоновете и без това повалят дървета, за да ядат шумата. Бихме могли да ги насочим така, че да ни помагат.

Рюъл се обърна към Джейн:

— Мислиш ли, че може да стане?

— Поне да опитаме — каза тя замислено. — Ако Върховният съвет ни даде хора, които да работят със слоновете.

— Ще го направи! — В усмивката на Дилам имаше увереност и упование. — Вчера говорих със съвета. Водачите ще са тук утре.

— Ти си истинска вълшебница! — Джейн се насили да се усмихне. — Идеята е добра. Остава само да са осъществи.

— Да не повярва човек! — Рюъл наблюдаваше прехласнат как слонът притисна чело към дървото и започна да бута. — Не съм виждал такова нещо досега. Наистина невероятно!

Дървото се разклати, корените му се изкъртиха, щръкнаха нагоре и стволът падна на земята.

— Този водач изглежда може да накара слона да прави всичко каквото му нареди! — кимна Джейн. — Сега вече мисля, че ще успеем да свършим за два месеца.

— Ела — каза Рюъл. — Искам да ти покажа нещо.

— Не може ли малко по-късно? — Джейн избърса с ръкав потта от челото си. — Има няколко часа до мръкване.

— Не искам да чакам. Дилам ще дойде да гледа работниците.

Беше й ясно, че той няма да отстъпи, затова послушно се метна на Бедилайа.

— Какво има? Къде отиваме?

— Ще видиш. — Той препусна пред нея на юг. — Карай след мене!

В първия момент Джейн помисли, че той иска да огледат мястото, където вървеше изкореняването на дърветата, но малко преди да стигнат там той зави на изток и тръгна по тясна пътека всред джунглата. Двадесет минути по-късно те оставиха гората зад себе си и пред тях се ширна езеро.

— Ето ни! — Рюъл дръпна юздите на Нугет в пъстрата сянка на едно каузариново дърво и слезе от седлото. — Слизай!

— Къде сме? — попита Джейн учудено.

Докъдето поглед стигаше, всичко около тях бе само пъстри багри и красота. Червени огромни макове грееха по брега, оттатък езерото горяха яркооранжевите пламъци на огнените дървета, а прохладната гладка синева на водата ги отразяваше, сякаш и там се разразяваше пожар. Малко по-надалеч, на отсрещния бряг във водата играеха двадесетина, а може би и повече слонове.

— Не разбирам какво има за гледане!

Рюъл й помогна да слезе от коня.

— Какво ли? Ами цветове, вода, птици, слонове… — Той свали от Нугет едно одеяло и го просна на земята. — Мене.

— Доведе ме чак тука, за да гледам пейзажа?!

— Доведох те, за да си отдъхнеш. Хайде, започвай да си почиваш.

— Не искам да си почивам.

— И въпреки това опитай! — Той издържа упорито на погледа й. — Няма защо да се страхуваш от мене.

Това бяха глупости. Трябва да се върне на обекта!

— Добре, само за малко… — Джейн се отпусна на одеялото и обви с ръце сгънатите си колене.

Рюъл седна до нея, съвсем близо, почти я докосваше.

Останаха така няколко минути. Изведнъж напрежението й изчезна. Три сини диви пауна подхвръкнаха вяло, когато слоновете се попреместиха по-долу край брега. Пълно спокойствие. Никаква заплаха. Никаква припряност. Само красота…

Лекият бриз разхлаждаше телата им и донасяше упойващ аромат на нацъфтели цветя.

Джейн се обърна към Рюъл.

— Тук бих могла да забравя всичко… Железницата… Патрик и…

— Аз бих желал да ти заместя всичко това! — Рюъл я погледна и се усмихна. — Дори нещо повече. Бих искал да бъда за тебе по-важен от твоята проклета железница. Точно така! Искам да ти кажа, че бих желал да бъда онзи, който да те кара да се смееш и да… ти помогне да имаш деца!

Джейн го погледна смаяна.

— Всъщност искам да кажа, че аз… — Той млъкна и добави смутено: — Аз те обичам. Ето, казах ти го. Надявам се да си доволна.

Доволна?! Беше време, когато би дала всичко, за да чуе тези думи от него. Дори и сега те я изпълниха с горчиво-сладко чувство.

— Твърде късно е.

Рюъл смръщи чело:

— Зная, не го казах, както трябва, но това е истината и трябва да се примирим с нея. — Той протегна ръка и докосна нежно бузата й. — С всеки изминал ден това проклето нещо растеше в мен, ставаше все по-голямо, докато най-сетне разбрах, че не е само физическо желание. — Той изкриви устни в подигравателна усмивка. — Макар че, бог ми е свидетел, не бяха малко нощите, в които ми се струваше, че полудявам за тебе! Но исках да се грижа за тебе, да те направя щастлива. Вярваш ли ми?

О, тя искаше да му вярва. Но не се осмеляваше.

— Не.

Абсолютната му неподвижност й подсказа, че го е наранила дълбоко.

— Може да съм си го заслужил — каза той тихо, но после избухна: — За бога! Кълна се, че ти ще ми повярваш! Ще ми се довериш, ще се научиш отново да ме обичаш! И сега не съм ти безразличен, макар че не искаш да го признаеш! Добре, възможно е да не изпитваш толкова силни чувства към мене, каквито са моите, но все пак имаш някакви чувства! — Той въздъхна и сви безпомощно рамене. — Добре де, знаех си, че няма да е лесно. Просто трябва да имам търпение.

— Търпението няма да помогне — каза тя дрезгаво.

— Стига вече, по дяволите! Ти просто ми нямаш доверие! Боиш се, че може да те наскърбя! Това никога няма да стане, Джейн! Аз те обичам!

— Само дотогава, докато видиш мене и Йън един до друг. Да видя колко ще ме обичаш тогава.

Дори окото му не трепна.

— Обичам Йън, но това не може да се сравни с любовта ми към тебе. Опитай с мене, моля те!

Джейн поклати глава.

— Чак толкова кураж нямам. — Тя понечи да стане. — Трябва да се връщам.

— Седни на мястото си! Ще си тръгнем след залез-слънце. Не ми бягай сега! Обяснението в любов свърши. — Той се излетна назад и затвори очи.

„Как може да стои неподвижно и да мисли за онова, което той каза?! Такова сладко изкушение!“

Наблюдаваше го — излегнат, с пламтяща на слънцето светла коса и красиво, гъвкаво тяло. Олицетворение на решимост, сила и… опасност. Всичко онова, което радва очите и погубва душата… Всичко онова, което тя желае. Всичко, което не бива да има…

Обича го.

Прозрението дойде тихо, тъжно и абсолютно ясно. Как бе могла да помисли, че ще престане някога да го обича?! Защото се страхува — това е причината! Сега тя ясно осъзна това. Белезите бяха твърде дълбоки, рискът бе прекомерно голям.

— Излегни се назад — каза той, без да отваря очи.

Него тя не може да има… Но би могла да вземе този миг на покой и сладост…

Джейн се поколеба, но след това се излегна до него.

Когато си тръгнат от Цинидар, ще могат да отнесат само спомените… Спомените като този миг, тук, сега…

— Само за малко — каза тя и затвори очи, вслушана в цвърченето на птиците и тихото равномерно дишане на Рюъл до себе си.

— Джейн!

Отвори очи и видя Рюъл надвесен над нея. Слънцето беше сега зад гърба му, косата му бе като ореол от светлина, докато лицето му тънеше в сянка.

— Рюъл… — промълви тя сънено.

— Време е. Спа повече от час. Слънцето скоро ще залезе.

— Така ли? — Тя протегна ръка към косата му. — Колко е мека… — Погали бузата му.

Той застана като истукан.

— Събуди се, Джейн!

— Будна съм.

— Не, не си. — Изведнъж Рюъл я погледна обезпокоен: — Не те тресе пак, нали?

Беше й топло, унасяше се, но този път не беше от треската.

— Не.

Тя хвана ръката му и я сложи на гърдите си. Действаше, без да мисли, само следвайки вътрешния си подтик. Но не се разкайваше. Още един спомен…

— Остави това! — каза той прегракнало. — Не те доведох за това.

Тя се изви цялата, за да се притисне още повече към ръката му.

— Не ми се почива… Сега. — Каза тя без дъх.

— Забелязвам. — Ръката му жадно обхвана гърдата й. — Сигурна ли си?

Тя започна да трепери неудържимо.

— Да.

— Господи, Джейн! — той си пое дъх със свистене. — Толкова се радвам!

Той започна да разкопчава ризата й. Но беше различно от друг път. Правеше го по-бавно, движенията му сякаш я люлееха като люлчина песен… И всичко, всичко беше различно.

Бурята изригна и ги вдигна във вихъра си, тъмна, жарка, безпощадна. Но сега нямаше убийствено унижение и подчинение, Рюъл я водеше със себе си…

Когато всичко свърши, Джейн остана да лежи като изчерпана, бездиханна, притиснала главата му към себе си.

— Защо, Джейн! — попита Рюъл глухо.

— Искам да имам някакъв спомен… — Долови, че го засегна с тези необмислени думи. — Исках да кажа… когато се събудих и те видях…

— Не са нужни обяснения. — Рюъл повдигна глава, вгледан в лицето й. — И друг път ми се е случвало жени да ме използват. Не ми е било неприятно. — Той се откъсна от нея, изправи се и я издърпа да стане. — Нямам намерение да се превърна в спомен, но не съм толкова придирчив, че да се откажа от няколко общи спомена…

Той я понесе на ръце към езерото.

— Какво си намислил? — настръхна тя. — Рюъл, това е…

Той нагази във водата. Студената вода пресече дишането й.

— И мислиш, че е приятно?

— Свиква се бързо. — Той посегна и разплете косите й, като разреса с пръсти бухналите им талази. — Като от коприна… Винаги съм обичал косата ти. — Той нави косата й на ръката си и изви главата й назад. — Обичам те.

Джейн не помръдваше, вперила безпомощно очи в лицето му.

Не, няма да му каже какво изпитва сега… Няма отново да се предаде в неговата власт!

— Ти, разбира се, не ми вярваш. — Той се усмихна насила. — Още ли ти е студено?

— Вече не — прошепна тя.

Той я пусна и отстъпи назад. След това умело плесна по водата и я изпръска цялата.

— А сега? — засмя се той заплашително.

Тя се отърси.

— Да ме удавиш ли искаш?

Той отново я обля с пръски.

— Е, Рюъл, това вече… — на лицето му бе изписана такава хлапашка закачливост, че тя не можа да се сдържи и се разсмя. — Хайде да поплуваме!

Той поклати глава.

— Не, предпочитам да те мокря. Приличаш ми на сърдито момиченце. Толкова си млада!

През целия следващ час тя имаше чувството, че той я връща в детството… Всъщност, че й подарява детството, което никога не бе имала. Докато плуваха и лудуваха във водата, тя се чувстваше млада, безгрижна, развеселена… Изпита разочарование, когато Рюъл най-после тръгна към брега и започна да се облича.

Тя неохотно го последва. Въздухът беше все още топъл, но тя потръпна от полъха на вятъра по мокрите им тела. Избърса се бързо в одеялото и потърси дрехите си.

Рюъл вдигна блузата й от земята и й я подаде. Тя пъхна ръце в ръкавите.

— Мога да се обличам и сама.

Но той посегна да закопчава копчетата.

— Аз ще го направя. Застани ми на колене! Има още едно нещо, което искам да направя.

Картината на махараджата! Очите й потърсиха погледа му. Връхлетя я споменът за онзи ден в Лятната къща…

Той сви устни, когато се досети за какво мисли тя в момента:

— О, не! Макар че бих искал да го повторим някой ден. Но тогава вече ще бъде истинско. Няма да имаш възражения, че в погледа ми не виждаш екстаз и нежност.

Тя си спомни за радостта, която грееше в погледа му, докато се къпеха в езерото.

Коленичи върху одеялото. Той посегна, хвана косите й. Пръстите му не бяха опитни като нейните. Трябваше му доста време, докато успее да сплете тежката мокра плитка.

„Има ли някакво значение как ще я сплете!“ — мислеше тя унесено. Чувстваше се галена и ухажвана, като че е някаква скъпоценност.

— Хайде, готово! — Рюъл стана и я изтегли да се изправи. — А сега трябва да те върна в лагера, преди да си се простудила.

Той я вдигна върху гърба на Бедилайа и ръката му улови нейната върху юздите на коня. Гласът му бе развълнуван и сериозен:

— Кога най-сетне ще разбереш, че никога повече няма да те наскърбя с нещо? Кога ще ми повярваш?

Искаше да му вярва, искаше да сграбчи този шанс…

Изкушението бе огромно и непреодолимо. Но страхът отново надви.

— Не мога. Казах ти… Има толкова много… — Тя се бореше със сълзите си. — Не мога.

В следващия миг препусна в див галоп през джунглата обратно към лагера.

Глава двадесета

— Ела! Бързо ела! — Картаук хвана Маргарет за ръка и я задърпа разтревожен по коридора към главния вход.

— Пусни ме! — Маргарет се опита да се отскубне. — Трябва да се връщам при Йън. Време е да обядва.

— Обедът май се отлага.

— Защо трябва… — Тя млъкна, когато съзря причината за неговата тревога.

Бяха стигнали до предната веранда и той посочи долу към пристанището.

Пожар!

Доковете и складовете бяха в пламъци, към небето се кълбеше черен дим.

— Какво става?! — ахна тя.

— Предполагам нещо, но не съм сигурен. Изпратих Тамар да провери. — Картаук бързо отиде до вратата. — Иди бързо в пристройките на слугите и доведи носачи с носилката на Йън. В това време аз ще го приготвя за път.

— Какво е станало? — Маргарет тръгна уплашена след него. — Знаеш колко е изморително за Йън всяко местене.

— Но едно оставане ще е още по-изморително! — отвърна Картаук грубо. — Ако е Абдар, който иска да предизвести по този начин за своето пристигане…

— Абдар?! Но Рюъл каза, че разполагаме с още два месеца най-малко…

— Абдар надали държи толкова на традициите. — Джон се затича по коридора. — Наредих на Джок да оседлае коня ти. Не забравяй да кажеш на носачите да сложат в носилката още възглавници. Иначе ще е много трудно за него надолу по стръмното към каньона…

— Ужасно! Не можем ли да се скрием някъде в гората?

Картаук поклати глава:

— Ще ни намерят. Трябва да стигнем до Рюъл.

— Дали носачите ще бъдат достатъчно бързи?

— Нямаме избор, Маргарет! Не можем да минем с карета по тясната пътека. Тя не стигна дори за полагането на релсите… — Той изведнъж я подкани рязко, като че й се кара: — Хайде де! Побързай!

Маргарет кимна и хукна към помещенията за прислугата.

Когато отвори вратата на стаята, Картаук видя Йън седнал в креслото си до прозореца, вперил очи към черните кълба дим над пристанището.

— Тръгваме — каза Картаук само.

Йън го погледна въпросително:

— Абдар ли е?

Картаук кимна.

— Много вероятно. Изпратих Тамар. Той ще ни каже с колко време разполагаме. — Отиде до шкафа и откачи плаща на Йън. — Наметката сигурно ще ти трябва. — След това измъкна голяма пътна чанта и спря очи на многобройните шишенца с лекарства върху нощната масичка на Йън. — Ще ти трябва отделен куфар за лекарствата.

— Най-отдолу в шкафа има кожено куфарче, Маргарет там прибира шишенцата при пътуване. — Йън седна изправен в креслото си. — Подай ми го. Аз ще прибера тези неща, докато ти опаковаш нещата на Маргарет. Тя къде е?

— Отиде да доведе носачите.

— Ох, значи пак ще пътувам с блясък и церемонии, въпреки че бързаме. — Йън взе куфарчето, което Джон му подаде, и започна да подрежда внимателно шишенцата. — Не забравяй да вземеш синия шал на Маргарет. Топъл е, а и толкова й прилича.

Картаук посегна към шала и го хвърли в чантата.

— Ти си самото спокойствие!

— И защо не? Аз имам теб и Маргарет… Толкова се грижите за мене… — Йън се засмя. — Какво е такава измет като Абдар в сравнение с приятели като вас?

— Той е сериозна заплаха.

Тамар се втурна в стаята. Обичайното му спокойствие сега бе отстъпило място на пламтяща възбуда.

— Абдар е! Трябва да бягаме!

— Сигурен ли си? — попита Картаук.

Тамар кимна.

— Прав бяхте, той е. Войниците му са в синьо-бяла униформа.

— По дяволите! Много ли са?

— Около двеста, с английски пушки.

Картаук сбърчи чело:

— Двеста. Защо не е взел повече?

— На мене ми се виждат предостатъчни — каза Йън спокойно.

— С колко време разполагаме? — обърна се Картаук към Тамар.

— Малко. Войниците подпалиха пристанището, преди да тръгнат насам. През града се натъкнах на негови хора и веднага се върнах назад.

— Тогава той е просто по петите ни — каза Йън. — Няма време за моите славни носачи. — Той улови погледа на Картаук: — Маргарет.

Йън има право. Само по някакво чудо носачите биха могли да се отскубнат от Абдар и да се спуснат до дъното на каньона по тясната пътечка. А Маргарет ще върви с тях, тя никога не би оставила Йън, дори това да означава сигурен плен. Картаук кимна:

— Ще се погрижа. Тамар, ти опаковай останалото и сложи Йън в стола, с който го пренасяме. Той трябва веднага да бъде изнесен!

Когато четиримата носачи влязоха в стаята, той отстъпи да им направи път и веднага сграбчи Маргарет за ръката.

— Чакай! — Тя се опитваше да се освободи от ръката му, докато той я дърпаше по коридора.

— Аз ще се погрижа за Йън! Ти веднага трябва да тръгнеш напред…

— Луд ли си?! Не тръгвам без Йън.

— Някой трябва да предупреди Медфорд и Рюъл, че Абдар е пред вратите ни. Лагерът на Медфорд е точно под нас на дъното на каньона. Казваш му и продължаваш да яздиш до лагера на Рюъл. Той е на около петнайсет мили от Медфорд. Кажи му, че Абдар има само двеста човека, но добре въоръжени. Кажи му, че не смятам да очаква някакви подкрепления. Много е възможно с тази си стъпка той да е превишил сегашните си пълномощия.

— Ти ще предупредиш Рюъл. Моето място е до Йън.

Не бе очаквал нищо друго от нея. Вярна като злато и смела като лъвица.

— А ще стигнат ли силите ти да го защитаваш, ако се наложи? — Той я избута надолу по стъпалата на верандата, където стоеше Джок, хванал юздите на коня й. — Ти имаш голямо сърце, но аз притежавам силите на Голиат.

— Който е бил победен от Давид, преди да успее да мигне.

— Давид е имал късмет, това е! — Картаук се ухили. — Всъщност трябвало е да победи Голиат. — Той се обърна към Джок. — Тя не бива да спира, преди да се добере до Рюъл!

Джок кимна.

— Разбрано.

— Ще тръгна само след като…

— Нямаш ли ми доверие, Маргарет? — прекъсна я Картаук.

— Да, но…

— Това е единствено правилното за всички ни. Може би това е единственият начин да спасим положението. Обещавам ти, че Йън тръгва веднага след тебе. — Той се усмихна и лицето му просия от любов. — Върви сега, Маргарет, и разчитай на мене!

Той я вдигна на седлото, удари леко задницата на коня и той препусна в галоп.

Картаук бързо се върна в двореца. Щеше му се да остане и да види как изчезва в далечината, с този неин изправен като струна гръб, с гордо вдигнатата глава, които толкова обичаше. Но би било крайно неразумно. Сега нямаше време за това…

Маргарет и Джок бяха преминали половината от пътечката покрай каньона, когато тя внезапно осъзна онова, което бе казал Джон Картаук.

„Господи!“ — Сърцето й се сви, обхванато от безименен ужас.

Той каза, че Йън ще тръгне веднага след нея. Но за себе си не спомена нито дума.

Йън седеше все още в креслото си до прозореца, когато Картаук се върна и веднага се нахвърли върху Тамар:

— Защо не сте го преместили на стола му?! Нали ти казах, че трябва да го приготвим за път?

Тамар поклати глава отчаяно:

— А той ми нареди да не го пипам. Казано ми е на него да се подчинявам.

— Тя тръгна ли? — попита Йън.

Картаук кимна.

— Не мина без протести. Трябва веднага да тръгнеш след нея, така съм й обещал. А и само така ще бъдем сигурни, че няма да се върне. — Той отиде до креслото на Йън. — Сега внимателно… Ще те вдигна.

— Не още. — Йън посочи към чашата с вино на масата до стола му. — Да си допия виното. Искам да изчакам да започне действието на лауданума. Предстои ми трудно пътуване. Само миг и съм готов.

— Не разполагаме с много мигове.

Йън посегна към чашата си.

— Ти няма ли да дойдеш?

Картаук остана като вкопан на мястото си.

— Защо мислиш така?

— Защото ти спомена нещо за „изпращане“, а не за „настигане“. Точно както би могло да се очаква от тебе.

— Точно това не би трябвало да се очаква от мене. Надали има някой по-загрижен за собствената си безопасност от мене самия.

— Не и когато става дума за Маргарет. — Йън отпи голяма глътка вино. — Предполагам, че си решил да останеш и да попречиш на Абдар и хората му да ни преследват?

Картаук само кимна и отново го подкани:

— Побързай! Абдар би бил страшно доволен, ако може да се позабавлява с брата на Рюъл.

— А с тебе?

Картаук вдигна рамене.

— Разправял съм се с Абдар години наред. Познавам го.

— Но все още има опасност и за тебе, нали?

— Допий си чашата. Трябва да тръгваш.

Йън кимна и пресуши послушно чашата си до дъно.

— Зная, че не трябва да те бавя, но докато си седях тука сам, изведнъж разбрах нещо, което ме занимава от онази злощастна нощ в Ланпур…

— Сега нямаме време за това! — Картаук пристъпи нетърпеливо към него.

— Бог винаги и във всичко влага някакъв смисъл. Все не можех да проумея каква е била божията промисъл тогава, когато ме остави жив. Сега вече ми е ясно.

— Сега ще те вдигна — Картаук се наведе над него.

— Не, недей! — прошепна Иън и кимна на Тамар над рамото на Картаук. — Ти винаги си толкова загрижен за мене… Ако ме изпуснеш на пода, страшно ще ме заболи…

— Няма да те изпусна!

— Страхувам се, че сигурно ще стане…

— Глупости! Аз съм силен като…

Той само хлъцна, когато вазата, с която Тамар замахна, се строши в главата му. Чу се само някакво къркорене и той рухна на пода.

— Видя ли? — Йън погледна тялото, проснато на килима. — Не можех да допусна да ме измамиш, приятелю. — Той погледна към Тамар. — Много добре. Сега го качи на един кон. Бързо!

Тамар се поколеба.

— Не мисля, че…

— Нали каза, че винаги ще ми се подчиняваш? — Йън се усмихна сънливо. — Не се бой, направих нещо добро.

— Не — в погледа на Тамар се четеше дълбоко разбиране, — вие направихте нещо велико! — Той даде знак на един от носачите да му помогне да вдигнат масивното тяло на Картаук.

— Чакай! — извика Йън. — Кажи на носачите да вземат със себе си носилката. Вържи юздите на коня с Картаук към облегалката и го пусни така надолу към каньона.

Тамар го погледна изненадан:

— Носилката? Без вас?

— Маргарет ще гледа за носилката. Ако не я види, ще хукне обратно, вместо да стигне до Рюъл.

Тамар кимна и се разпореди веднага.

— Връщам се, щом тръгнат.

— Не, най-добре е да се скриеш някъде наоколо. Ако войниците те спипат, няма да се съпротивляваш. Рюъл ще има нужда от свой човек тук в двореца.

— Предпочитам да се върна при вас…

Йън поклати глава.

След кратко мълчание Тамар каза тихо:

— Ще бъде така, както пожелаете.

Йън остана сам в стаята. Обхвана го дълбок покой.

Направи го. Е, не съвсем, но скоро всичко ще бъде свършено. Трябвало е да има повече вяра! Трябвало е да знае, че божията любов не го е оставила да страда напразно. В края на тъжния му живот бог му е отредил да играе една голяма, героична роля…

Той се облегна назад. Абдар можеше да дойде.

— Ето там! — Джок посочи нагоре по склона. — Виждам ги.

— Ги? — Надеждата трепна в душата й. Маргарет се взря, засенчвайки с ръка очите си от слънцето. От това разстояние се виждаше носилката, която бе изминала не повече от една четвърт от пътеката. Но не вървеше ли след украсения с ресни балдахин на носилката и един самотен ездач?

— Хайде! — настоя Джок. — Вече сме до лагера на Медфорд.

— Да — Маргарет продължи да язди.

Може да са и двамата. Сигурно Картаук е придружил Йън.

„Дано да са двамата! — молеше се душата й. — Бъди милостив, господи, спаси и двамата!“

— Това е Маргарет! — Рюъл скочи и хукна срещу ездачката, която насочи коня си към лагерния огън.

Джейн се завтече след него с разтуптяно сърце. Появата на Маргарет не предвещаваше нищо добро! Възседнала коня по мъжки, с изпоцапана и разкъсана бяла рокля, с разпусната руса коса, стигаща чак до кръста…

Рюъл хвана юздите на разтрепераната кобила.

— Йън? — попита само той.

— Идва след мене — успя да каже Маргарет. — Медфорд ще го… задържи в лагера, докато се… върна, да го прибера. Картаук… Той каза веднага да ти съобщя…

— Какво?

— Абдар. С двеста души… Пристанището е в пламъци.

— Рюъл! — изпъшка само Джейн.

— По дяволите! Не го очаквах така бързо! Каква преднина имаш?

— Не зная. — Маргарет поклати глава. — Докато се спусках в каньона, не ме преследваха още. Медфорд каза, че ще вдигне лагера и ще охранява пътеката.

— Остави я да слезе от коня! — намеси се Джейн. — Не виждаш ли, че е напълно изтощена!

— Извинявай! — Рюъл свали машинално Маргарет от коня, все още унесен в мислите си. — А Картаук?

— Нищо не зная. — Маргарет се облегна със затворени очи на седлото. — Възможно е да язди след носилката на Йън. Видях някакъв конник.

— Ела да седнеш! — Джейн обви с ръка талията на Маргарет и я поведе към одеялото, постлано пред огъня. — Рюъл, донеси кафе за Маргарет!

Рюъл хукна към окаченото над жарта канче.

Маргарет просто се строполи на земята.

— Надявам се, че Кар… — Тя обгърна тялото си с ръце, за да спре треперенето си. — Аз мисля, че той бе решил да остане.

— Но защо? — погледна я тревожно Джейн.

— Защото е глупак! Защото си въобразява, че само той знае кое е правилно, затова! — Въпреки злите й думи, сълзите продължаваха да бликат по лицето й. — Трябваше да ми остави възможност за някакъв избор… — Маргарет избърса сълзите с опакото на ръцете си и ги размаза по изцапаните с прах страни. — Но не! Предпочете да остане там сам и да се остави на онзи изверг да го убие! Толкова е упорит! Винаги е бил толкова опак! — Гласът й отказа да я слуша и секна.

— Даже и да остане, това не значи, че непременно ще умре — Рюъл сложи в ръката й калаеното канче. — Картаук е умен, а Абдар ще иска да го хване жив.

— Жив, но за колко? — извърна се Маргарет гневно. — Той ми разказа за това чудовище. Картаук няма да се съгласи да прави за Абдар онова, което той иска… А откаже ли, ще бъде убит.

— Но ти сама каза, че може да е тръгнал с Йън — опита се да й припомни Джейн. — Ти съвсем не си сигурна, че е останал в двореца.

— Така е. — Маргарет пое въздух на пресекулки, като дете, което дълго е плакало. — Все още има надежда. Държа се като глупачка. — Тя изправи гръб и започна да докладва на Рюъл: — Картаук поръча да ти кажа, че хората на Абдар са пехотинци, въоръжени с английски пушки. Подкрепления надали се очакват.

— Навярно смята, че двеста души са му достатъчни — отвърна Рюъл горчиво, — тъй като аз не разполагам с армия. — Той скочи на крака. — Но се лъже.

— Какво ще правим? — попита Джейн.

— Вие с Маргарет ще преместите лагера на другия бряг на реката. Така ще имаме по-добри отбранителни позиции. Ако стане нещо и аз не се върна или ако не успея да ти изпратя съобщение, прекъсни висящия мост и тръгнете към селото. — Той тръгна към коня си. — Ще проверя в лагера на Медфорд дали Йън и Картаук са успели да стигнат.

— А ако не са? — попита Маргарет със свито сърце.

— Тогава ще ида да ги доведа.

— Би ли се върнал и само за Картаук?

— Естествено! Картаук е тук, защото аз го доведох. Очаквала ли си нещо друго?

— Не. Всъщност не — каза Маргарет тихо.

— А какво става с Дилам? — възкликна Джейн обезпокоена. — Ти спря ли да й кажеш, Маргарет?

Маргарет поклати глава.

— Само минах. Не спрях… — Тя прокара уморено ръка по слепоочието си. — Слонове… Не бях виждала в живота си толкова много слонове на едно място.

Джейн обърна пълни с надежда очи към Рюъл:

— Не може ли Дилам да помогне?

— И да изложи живота на хората си? Предполагам, че няма да може.

— Грешиш. Първата вечер, когато ме запозна с нея, тя каза нещо… Отивам при нея, искам да поговорим.

— А аз искам да се оттеглиш на другия бряг! — каза Рюъл.

— След като поговоря с Дилам. — Тя стана. — Маргарет, ти оставаш тук, трябва да си починеш.

— Ще тръгна с Рюъл — каза Маргарет решително. — Но ще ми трябва друг кон. Кобилата ми е напълно съсипана.

— Не само конят ти е съсипан — Джейн се взря в напрегнатото, побледняло лице на Маргарет. Но изобщо не направи опит да отклони Маргарет от нейното решение. Йън беше може би в опасност и Джейн знаеше, че самата тя не би склонила да си почива, ако Рюъл се намира в опасност…

Чак по-късно осъзна абсурдността на тази мисъл.

„Та Рюъл е вече в опасност! Господи!“ Може би отива направо в ръцете на Абдар…

Джейн изпита непреодолимо желание да изтича и да го спре. Има възможност да се измъкнат, да се крият в джунглата, да изчакат, докато премине опасността…

— Рюъл!

Той се обърна към нея.

Не, не може да го спира! Цинидар е неговата родина и хората от този остров са неговият народ…

— Бъди предпазлив! — прошепна тя.

Той се усмихна:

— Ти също!

Любовта, която струеше от усмивката му, просветли мрачното му лице. Тя се почувства стоплена, утешена. Ще се справят някак си заедно…

Джейн стана.

— Маргарет, изпий кафето си. Ще оседлая Бедилайа и ще ти потърся отпочинал кон.

Глава двадесет и първа

Рюъл пристигна в новия лагер на другия бряг на реката към обяд на следващия ден. Не бе слязъл още от лодката и Джейн разбра, че носи лоши вести. Беше бледен, лицето му бе опънато и празно, както тогава, когато се взираше в разрушените вагони в пропастта на Ланпур.

— Какво е станало? — прошепна тя.

— Мъртъв е — каза тихо той.

— Кой? Картаук?

— Йън. — Той гледаше право пред себе си. — Картаук са го пренесли в безсъзнание в лагера на Медфорд. Йън наредил на Тамар да го удари по главата. Йън решил, че някой трябва да спре Абдар, за да могат другите да се измъкнат. И поел това върху себе си.

— О, не! — изплака Джейн. Не беше честно. Йън, благородния, чудесния Йън, на който животът бе отнел толкова много… — Сигурен ли си?

— Абдар бе така любезен да ми изпрати доказателство. Смъртната маска на Йън.

— Какво?

— Картаук казва, че Абдар колекционирал тези проклети маски. Изпратил Тамар със смъртната маска на Йън при Медфорд. С предупреждение, че не бива да оказвам съпротива.

— И ти видя маската? — Джейн почувства, че й призлява.

Той поклати глава.

— Маргарет не позволи да отворим кутията. Предаде я на Медфорд да я пази. Картаук й е разказал как изглеждат тези маски. — Устните му се свиха в тънка черта. — Абдар никога не е дарявал лека смърт на жертвите си.

— Но щом не си видял маската, може да е някакъв трик! Възможно е Йън да е още жив.

— По дяволите! Той не е вече между живите! Тамар е видял маската, докато са я полагали в кутията. — След първоначалното избухване гласът на Рюъл ставаше все по-глух. — А е видял и тялото му.

Значи нямаше никаква надежда. Джейн въздъхна и простена:

— Как е Маргарет?

— Не е на себе си от мъка и гняв.

Джейн се взря в лицето му:

— А ти как си?

— Ще насека тази свиня на парчета!

Леденият гняв в изражението на лицето му я накара да потрепери. Но като помисли за Йън, и тя изпита същото желание.

— Но как?

— Имам няколко идеи.

Следобед на следния ден пристигнаха Маргарет, Картаук, Джеймс Медфорд и хората му.

— Рюъл къде е? — попита Медфорд щом мина по моста.

Джейн посочи на юг.

— Слязоха по реката с Дилам. Какво става с Абдар?

— Като тръгнахме, видяхме, че започва спускането в каньона. Шест часа.

Лицето му бе спокойно и твърдо. Нямаше място за самозалъгване.

Джейн се обърна към Маргарет, която точно минаваше последните метри до брега, следвана от Джон Картаук. Още вечерта, когато пристигна в лагера, Маргарет изглеждаше ужасно, но сега Джейн направо се изплаши от вида й. Силната, жизнерадостна Маргарет сега изглеждаше прекършена, личицето й бе изострено и бледно, под очите й тъмнееха черни кръгове.

— Джейн…

— Маргарет… знаеш как ти съчувствам — каза Джейн тихо. — Мога ли да направя нещо за тебе?

Маргарет поклати глава.

— Никой нищо не може да направи.

Джейн посочи към лагерния огън.

— Сигурно си уморена. Седни до огъня и си отдъхни малко.

— Щом смяташ… — отвърна Маргарет тъпо.

Джейн я изгледа с разтревожени очи. Рюъл й бе казал наистина колко е зле Маргарет, но тази вцепененост и безжизненост бяха по-страшни, отколкото си бе представяла.

— Не се опитвай да я утешаваш!

Джейн се обърна и срещна очите на Картаук, вперени в нея.

— Не ставай смешен — възкликна тя. — Претърпяла е страшна загуба.

— Не бива да й се оставя време да скърби. Дай й някаква работа. Трябва да я събудиш за живот!

— Не мога да направя чудеса — отвърна Джейн уморено. — Щом знаеш какво трябва да се направи, опитай сам.

— Откакто дойдох на себе си с бучащ череп в лагера на Медфорд, не е разменила с мене и две думи. — Той се усмихна притеснено. — Няма сили дори да ме погледне. Аз я подведох.

Джейн го изгледа смаяно:

— Какво?

— Казах й, че може да се уповава на мене и точно тогава направих грешката, подцених Йън! Непростима грешка, която костваше един човешки живот.

— Маргарет ми каза, че ти си искал да останеш вместо него.

— Но не го направих. — Той вдигна рамене. — А това прави ситуацията още по-комплицирана.

— Тя никога не би се съгласила ти да пожертваш живота си.

— Зная. Но нейната съвест е по-будна, отколкото би било полезно за самата нея, а и самата тя е толкова чувствителен човек!

Той продължаваше да гледа след Маргарет.

— Този път не мога да й помогна — заяви той тъжно. — Ти трябва да се заемеш с това. Помогни й, дай й работа, да няма време да се разяжда от скръб.

„Той я обича!“ — помисли Джейн смаяна. Изведнъж се сети колко разтревожена бе Маргарет за безопасността на Картаук. Дали и тя го обича? Как можеш да направиш разлика между чувство за вина, любов и скръб в цялата тази бъркотия?

— Ще я държа в напрежение — обеща Джейн. — За отбраната ни е необходим всеки свободен човек. — Тя смени темата. — Рюъл отиде по-нагоре по реката и непременно иска да говори веднага с тебе. Нужен си му за онова, което е замислил.

— Може да разчита на мене. Господ ми е свидетел, че и аз трябва да бъда в напрежение — каза Джон с измъчена усмивка.

Последните лодки и салове преминаха реката. Джейн се зае да провери разрушенията на въжения мост. Към залез-слънце завършиха със защитните валове. Сега нямаше какво друго да прави, освен да чака.

Към осем часа забелязаха запалените факли на хората на Абдар, промъкващи се по теснините на каньона.

— Готов ли си? — попита Картаук, без да отвръща поглед от лагера на Абдар на другия бряг на реката.

През последните три часа палатките непрекъснато никнеха като гъби, сега пред тях се простираше огромен военен лагер.

Рюъл кимна и заобиколи вала от натрупани клони, за да се приближи до водата.

— Абда-ар! — гласът му проехтя над реката.

Отговор нямаше.

— Абда-а-ар! — провикна се той по-силно.

В светлината на факлата изникна лицето на Пахтал.

— Макларън, откажете се! — извика Пахтал. — Не виждате ли, че фактически сте победени?

— Искам да говоря с Абдар.

— Той е в шатрата си и медитира.

— Извикай го!

— Защо трябва да го викам, след като и аз мога да приема капитулацията ви?

— Тук съм, Макларън! — Абдар застана до Пахтал.

Видът на това гладко, безизразно лице плисна гняв по жилите на Рюъл. Гняв и омраза.

„Овладей се! — наложи си той. — Премисли! Не слушай чувствата си!“

— Има неща за обсъждане — извика той. — Ще прекъснете ли огъня, ако дойда при вас?

— Защо трябва да го правим? Само след ден-два ще разполагаме със салове и ще ви унищожим.

— Не съм глупак, Абдар! Ясно ми е, че спечелихте играта, но аз мога да ви улесня или да ви затрудня. Разрешете да дойдем аз и Картаук!

— Картаук? — в гласа на Абдар изведнъж трепна интерес. — Ще дойде и Картаук, така ли?

— Картаук има отлично чувство за самосъхранение. Той е убеден, че трябва да преговаряме.

— Ако очаква да получи милост от мене, трябваше да преговаря още преди три години! — Самодоволният смях на Абдар проехтя зловещо от другия бряг. — Давай, Шотландецо, слушам те!

— Грешка правиш! — намеси се Пахтал. — Може да е някаква клопка. На нас не ни трябват техните…

— Не поставяй под съмнение моите решения! — сряза го Абдар. — Ти си този, който напоследък трупа грешка след грешка. Извикай ме, като пристигнат! — Той се обърна и излезе от светлика на факлите.

— Успех — прошепна Картаук. — Първата крачка.

Рюъл кимна мрачно:

— Надявам се не и единствената. Да побързаме да минем реката, преди да е решил нещо друго.

— Никой не ми каза, че ще идеш и ти!? — Обърнаха се. Пред тях стоеше Маргарет, вперила подозрителни очи в Картаук. — Защо? Не е необходимо да вървите и двамата.

Картаук сви рамене.

— Абдар държи на моята компания, докато за него Рюъл е само някакъв жалък шотландец. Той се нуждае от помощта ми.

Маргарет придърпа нервно шала около разтрепераните си рамене. Очите й блеснаха заплашително:

— Добре, тръгвай! На мене ми е все едно! Дори и ако това чудовище те разкъса на четири страни. Нека Абдар да го направи, заслужаваш си го, след като си толкова глупав и… — Тя не можа да довърши и побягна разплакана.

Лицето на Картаук доби някакво странно изражение.

— Тя не знае какво говори — каза тихо Рюъл.

— Маргарет винаги знае какво говори…

Рюъл зърна нещо като усмивка около устните на Джон.

— Не ми изглеждаш много ядосан от тези приказки.

— Не съм ядосан. Най-после тя се събуди отново за живот. — Картаук се обърна. — Хайде да тръгваме!

Когато пет минути по-късно Картаук и Рюъл стигнаха до кануто, завариха Джейн вече там.

— Идвам и аз.

— Не, не ни трябваш — възрази Рюъл.

— Напротив, много ви трябвам. Колкото повече ги разсейваме, толкова по-добре. За Абдар ти си само една досадна пречка, мене обаче ме мрази, защото му отнех Картаук.

— Ето че сега ще си ме получи обратно — намеси се Картаук. — Би трябвало да му е достатъчно. Оставаш тук, Джейн.

Джейн изобщо не му обърна внимание. Тя продължи да гледа настойчиво Рюъл.

— Или ще се кача в кануто с вас, или ще преплувам. Решавай!

Рюъл я изгледа сърдито.

— Проклятие! Какво искаш да постигнеш? Не мога да загубя и тебе!

— Значи да плувам.

— По дяволите! — Той я подхвана за хълбоците и я вдигна в кануто. — Но ще оставиш Абдар на мене и ще ме слушаш. Ясно ли е?

— Ясно.

— Не ти ли направи впечатление, че тя каза „ясно“, но не обеща да слуша? — подхвърли Картаук. — Това е съзнателен пропуск.

Рюъл не отговори. Грабна пръта и го потопи във водата.

Когато кануто опря на брега, там вече чакаха Пахтал, Абдар и свита от десет войни.

— Ах, какво неочаквано удоволствие! — възкликна Абдар, като съзря Джейн в лодката. — Вас пък най-малко очаквах Локи е твърде благосклонна към мене днеска.

— Питам се защо и тримата? — каза Пахтал обезпокоено. — Тази работа не ми харесва, Ваше височество. Не е логично да рискуват и тримата живота си.

— Не биха могли другояче. Нали ти казах, че всички те ще дойдат, когато почерпя сила от моите маски? — Абдар се засмя. — И вие дойдохте, мис Барнаби. Може би сте мислили, че ще е добре да сте тук, за да помогнете на приятелите си, когато започнат да ме молят за милост. Но всъщност сте се подчинили на зова на Локи.

— Локи не съществува — каза Джейн сухо.

— Млъкни! — скара й се Рюъл. — Нима искаш да направиш работата още по-трудна?

Абдар насочи вниманието си към Рюъл.

— Винаги сте бил хитрец, Шотландецо. При други обстоятелства Локи би се възползвала от вас. Вие сте много по-разумен от брат ви.

Рюъл реагира само с вдигане на рамене.

— Брат ми винаги е бил глупак.

— До нашите уши достигна обаче, че вие сте се занимавали цели три години с този инвалид — каза Пахтал.

— Нашият бог ни обещава рая, ако вършим добри дела. Не ми костваше големи усилия, а аз исках да се възползвам от този шанс. — Той срещна погледа на Абдар. — Всъщност вие най-добре можете да ме разберете.

Абдар се разсмя:

— Да, разбирам го. Божествата не само ни манипулират, те също се оставят да бъдат манипулирани.

— Не можем ли да отидем на сушата? — попита Картаук. — Или ще трябва да водим до безкрай този разговор в такива неудобства?

— Пак твоята надменност! — Усмивката на Абдар изчезна. — Не си научил нищо ново, Картаук.

— Това, което научих е, че обичам живота. — Картаук го изгледа продължително, без да говори. А след това продължи насмешливо: — А научих и това, че понякога човек трябва да прави известни компромиси, за да може да съхрани този живот.

В погледа на Абдар проблесна интерес.

— Охо? Тогава можем да поговорим при случай. Ела в шатрата ми. — Той се обърна и тръгна към издигнатата по-далеч от брега шатра. — Претърси ги за оръжие и ги доведи при мене, Пахтал!

— Слушам, Ваше височество. — Погледът на Пахтал остана вперен в отсрещния бряг. — Нещо не ми се харесва. Твърде странно е, че…

— … че сме дошли и рискуваме живота си? — довърши вместо него Рюъл, който бе слязъл от кануто и сега помагаше на Джейн да излезе. — Ние, разбира се, знаем какви са шансовете ни.

— Може би. — Красивото лице на Пахтал просветна в злобна усмивка. — Ала много се съмнявам, че този риск не е свързан и с още нещо. Негово височество има твърдото намерение да ви превърне в екземпляри от своята колещия. Убеден е, че може да почерпи много сила от вас. — Той се обърна към Джейн. — А вие ще му правите компания…

— Обещавам да се постарая в това — отвърна Джейн.

Останаха смаяни, когато престъпиха прага на шатрата.

Големи бели свещи във високи златни свещници осветяваха шатрата. Абдар седеше с кръстосани крака върху бяла атлазена възглавница. Около него проблясваха множество наредени в кръг на пода златни маски.

Джейн почувства, че се задушава и й се повдига.

— Спокойно! — прошепна Рюъл и стисна ръката й.

Тя преглътна и откъсна очи от маските. Господи! Досега не си бе давала сметка за зловещата извратеност на Абдар.

— Ето това е! — прошепна Абдар. Чак сега тя видя, че я наблюдава. — Сила! Сигурно сте почувствала каква сила идва от тях?

Ако злото означаваше сила… Наистина го беше почувствала.

— Не — каза тя.

— Лъжете! — Озлоблението изкриви устните му. — Не може да не сте усетили това излъчване. Седнете — той посочи с властен жест възглавниците до себе си.

Сега вече златните маски, проблясващи на светлината на свещите, бяха пред самите им очи.

— Работата на Бенарес не може да се мери с твоята, Картаук. — Абдар посегна към една от маските. — Ето, с този обект ти би могъл да постигнеш чудеса! Тя притежаваше страхотна жизнена сила…

Забри.

Джейн, която смяташе, че по-ужасно не може да стане, почувства, че ще припадне, когато позна в тези разкривени от ужас черти жената, която знаеше.

Абдар се усмихна коварно към Рюъл:

— Харесва ли ви маската, която ви изпратих? Пахтал ми каза, че била едно от постиженията на Бенарес. Жалко наистина, че не можах да я видя. Дали няма да ми предоставите маската за моята колекция?

Лицето на Рюъл остана безизразно.

— Надали.

— Защо не видяхте маската? — попита Картаук направо.

Джейн видя, че той не сваля поглед от Пахтал, който не издържа и започна да се върти неспокойно.

— Аз не разбрах правилно указанията на Негово височество, избързах да ви изпратя маската, без да му я покажа — побърза да обясни Пахтал. — Прав беше да се гневи…

— Условията? — подкани Рюъл.

— Аз мога да реша кога ще обсъждаме условията — заяви Абдар високомерно. — Вие нямате какво да заложите в случая, иначе нямаше да сте тук.

— Не бих казал. Вие имате нужда от злато, а аз разполагам с доверието на цинидарците. Ако ми дадете някаква част от печалбата, аз бих могъл да надзиравам работите в мината и да водя преговорите с туземците.

— Цинидарците не ми трябват. Доколкото се знае, моят прадядо е установил, че са диви и враждебни. Ще доведа хора от Казанпур.

— Такова забавяне надали ще е от полза за намеренията ви. Заедно ние бихме могли…

— Какво беше това? — прекъсна го Пахтал, навел ухо към земята.

Абдар сви вежди:

— Нищо не чух.

— Чух нещо… Като вода или… — Пахтал скочи и излезе от шатрата. — Веднага се връщам. Чух нещо…

Сърцераздирателни писъци изпълниха въздуха.

Абдар скочи и застана на изхода.

— Стой вътре — изръмжа Рюъл на Джейн. Той бързо застана до Абдар. — Джон, пази я да не излиза.

Джейн не се подчини и изтича навън. Въпреки че не бе неочаквана, гледката, която се разкри пред очите й, беше зашеметяваща. По протежение на целия бряг от реката извираха сякаш безброй слонове, с блеснала мокра кожа, като че се търкаляше насам някаква внезапно оживяла кошмарна сила. Ездачите им бяха голи, въоръжени само с копия и тръстикови тръби, за да дишат през тях под водата.

Страхотното стадо вече гърмеше към лагера, предвождано от Дилам, яхнала най-едрото животно. Ужасени, индуските войници бягаха панически, но слоновете преминаха през тях и върху тях като валяк.

Викове, паника, ужас… Писъци от болка.

— Махайте се! — Дилам се наведе, грабна една от факлите, набодени по брега, и с един замах подпали шатрата на Абдар.

— Къде е Рюъл? — Джейн отчаяно се взираше във въртопа от войници и слонове. — Не го виждам!

— Нищо чудно! — Джон я издърпа към дърветата до брега. — В този хаос трудно ще забележиш дори мене!

Тя се откъсна от ръката му:

— Пусни ме! Без Рюъл никъде няма да тръгна!

Целият лагер бе в пламъци, вече нищо не се виждаше, нищо не се чуваше. Само крясъците на Абдар й служеха за ориентир. Джейн знаеше, че Рюъл няма да изтърве Абдар. Очите й горяха, дробовете й сякаш бяха изгорели. В гъстия дим изникна тъмният силует на огромен слон и тя отскочи с ужас встрани.

Сега вече не чуваше дори обезумелите подвиквания на Абдар в оглушителния шум наоколо.

— Рюъл!

— Кучка! — Пахтал изникна от пушека с разкривено от злоба лице. Той вдигна ръка и тя видя блясъка на острието.

Кинжал!

— Лягай! — Картаук я блъсна с все сила и тя рухна на колене, точно когато Пахтал замахна към гърдите й. Той загуби равновесие и полетя напред. Но Картаук го прехвана отзад и притисна гърлото му в странна прегръдка. Очите на Пахтал заплашваха да излязат от орбитите. Само едно леко дръпване на масивната ръка на Картаук — Джейн чу ужасното изпукване, с Пахтал беше свършено…

Картаук го пусна и той се свлече на земята с пречупен врат. Лицето му изразяваше по-скоро изненада, а не ужас…

— За този не ми е жал — каза Картаук, наведе се и взе кинжала. — Щеше ми се да е Абдар, но за него ще се погрижи Рюъл.

— Откъде си сигурен? — промълви Джейн отчаяно. — Нищо не се вижда в този дим. Ако Абдар го издебне…

— Ето ти го! — Картаук гледаше някъде зад гърба й.

Джейн се обърна светкавично и видя Рюъл недалеч от себе си.

До него на земята лежеше Абдар с някак неестествено свити крака. От ъгълчетата на устата му бликаше кръв. Косата на Рюъл се бе развързала и сега падаше свободно по раменете и лицето му. Излъчваше някаква страшна красота, само омраза и възмездие…

Абдар пищеше неистово в краката му.

— Рюъл! — извика Джон Картаук.

Рюъл вдигна очи. Картаук му хвърли кинжала на Пахтал. Но Рюъл не го хвана.

— Не! — каза той глухо. — Не веднага! — Той вдигна Абдар като торба и го повлече навътре в дима, по-близо до светлината на пламтящата шатра. — Вие двамата… с Джейн, тичайте към дърветата!

Абдар се бореше със зъби и нокти.

— Локи! Локи ще ви накаже! Локи… — Той се задъхваше и гълташе кръв. — Локи ще ви унищожи.

— Скоро ще можеш да си поговориш с Локи — изпъшка тежко Рюъл и пусна Абдар на земята недалеч от брега.

Той изтича към дърветата, под които бяха застанали Джейн и Картаук.

— Слоновете свършиха своето. Подкарайте ги обратно към другия бряг!

— Не! — изписка Абдар, който разбра какво означаваше тази заповед. Слоновете ще го… — Не е такава волята на Локи…

Слоновете вече извираха из черния дим, забързани да се махнат по-далеч от огъня. Джейн не бе сигурна дали те изобщо са забелязали сгърченото тяло на Абдар.

Тя стисна очи. Не би помръднала пръста си да го спаси, но и не можеше да гледа хладнокръвно как ще го стъпчат слоновете… Не чу отчаяните писъци. Справедливостта беше възтържествувала…

Рюъл не затвори очите си. Той гледаше с демонично задоволство към онова, което бе останало от Абдар.

— Вие карайте напред! — каза Джон Картаук на Джейн и Рюъл. — Аз имам да свърша още нещо.

— Какво? — изненада се Рюъл.

— Маските. — Картаук хвърли поглед към почернелите парцали, останали от великолепната шатра на Абдар. — Маските са още там.

Джейн потръпна.

— Остави ги, където са. Нима искаш да ги притежаваш?

— Не мога да ги оставя — каза простичко Картаук. — Златото е вечно. Ако ги хвърлим в реката, след хиляда години тя може да пресъхне, а маските ще траят… Би ли искала да е така?

— Не. — Джейн знаеше, че споменът за тези ужасни маски ще я преследва цял живот. — Как ще ги разрушиш?

— Не мога да ги разруша. Нали ти казах, златото е безсмъртно. — Той се усмихна. Но мога да ги променя. Мога да разтопя златото и да извая нещо хубаво от тези зловещи късове.

— И от маската на Йън?

— Не, не съм сигурен. — Той смръщи чело в размисъл. — Имаше нещо странно в държанието на Пахтал… — Той оттласна кануто им. — Ще се върна в лагера, щом събера всички маски.

Глава двадесет и втора

Изминаха цели четири часа преди Картаук да се появи. Маргарет вече се бе стопила от притеснение, когато кануто му приближи до брега.

— Е, сега си доволен, нали? — Пресрещна го тя още докато слизаше от кануто. — Достатъчно глупости направи! Джейн и Рюъл се върнаха веднага, но ти непременно трябваше да се ровиш из пепелта като някакъв демон на унищожението.

— Какви нежни слова! — Той изтегли кануто на пясъка. — Чакаш ме само от любопитство или за да ми се накараш?

— Защо пък от любопитство?

Той посочи торбата в лодката.

— Нали ти казаха за маските…

— Какво искаш да кажеш? Мислиш ли, че ще седя тук, за да видя този ужас? Ти никога не си имал чувство за финес…

— Тогава какво дириш на този влажен бряг? Възможно ли е да чакаш моята нищожна милост?

— Знаеш защо съм тук.

— Да, зная. Но този път искам да го чуя от устата ти.

Тя го погледна прямо, дори в гласа й звънна съпротива:

— Съжалявам… за онова, което казах, когато тръгваше. Говорих прибързано. Не исках… Съвсем не искам да те видя мъртъв.

— Това вече е истинско облекчение за мене.

— Не е там въпросът! — каза тя хапливо. — Ти ме познаваш достатъчно добре, за да разбираш истинските ми чувства. А смятам, че е крайно неприлично да ти се обяснявам.

— Крайно, крайно неприлично — съгласи се той. — Запали огън. Аз отивам до палатката на Медфорд да донеса маската на Йън.

Тя потрепери и погледна със свито сърце към торбата.

— Джейн каза, че искаш да стопиш тези маски.

— Точно така, помощнико! Точно това ще направим.

— Не мисля, че бих…

— Това трябва да се свърши — прекъсна я той благо. — А ти можеш всичко, стига да си си го наумила!

— Веднага ли?

— Веднага. — Той се отдалечи. — Запали огъня тук, на брега. Това ще ни отнеме цялата нощ, няма защо да безпокоим другите.

Огънят вече пламтеше, когато той се върна с дървената кутия. Тя веднага я позна, беше същата, която Тамар бе донесъл в лагера на Медфорд.

Маргарет избягваше да погледне към кутията, докато подбутваше главните под големия черен котел.

— Останалите маски са вече в котела. Не исках да ги погледна, но не издържах. Прав си… Абдар е бил чудовище.

— Трябваше да почакаш — каза тихо Джон. — Можех да ти спестя тази гледка.

Тя машинално повтори неговите думи:

— Това трябваше да се свърши… — Маргарет се усмихна притеснено. — Но мисля, че ще оставя на теб да прибавиш и маската на Йън към тази зловеща колекция.

— Не.

Тя трепна така, сякаш някой я удари.

— Казваш, че би искал да ми спестиш тази гледка, а нямаш милост за най… — Маргарет не можа да продължи.

Той й подаде кутията:

— Отвори я!

— Недей! — Тя коленичи като поразена до огъня и цялата се сви. — Не искам да я видя!

Той отвори капака.

— Искаш ли аз да извадя маската и да ти я покажа?

— Защо го правиш!? — проплака тя, като се взираше напрегнато в пламъците. — Не заслужавам да се отнасяш така с мене…

— Но не заслужаваш и да се терзаеш цял живот с тази мисъл! — Той замълча, а когато отново проговори, гласът му бе безкрайно нежен. — Нима не ми се доверяваш вече, Маргарет? Не мисли, че отново ти готвя някаква клопка.

Тя го погледна объркана:

— Какво говориш! Никога не съм и помисляла, че ми готвиш клопки.

— Кажи си, не си ли се съмнявала, някъде дълбоко в сърцето си, че мога да те измамя? — Той й подаде кутията. — Докажи, че не си! Докажи, че ми имаш доверие!

Тя преглътна мъчително, но не посегна към кутията.

— Само недей да… — Маргарет млъкна, като видя погледа му. Наведе очи с безкраен ужас към маската в кутията. Дъхът й секна. — Боже милостиви! — Тя протегна разтреперани пръсти и докосна златните устни на маската. — Той… Той изглежда така, като че…

— … като че се усмихва — довърши бавно Картаук. — Той не е позволил на Пахтал и Абдар да го победят. Той е триумфирал над тях!

— Но ти каза, че отровата причинява страшни болки?

— Така е. Но той навярно не ги е почувствал. Изглежда така, като че съзерцава някакво чудо.

— Светлината… — Тя почувства, че горчилката в душата й започна да се топи. — Светлината, съвсем я бях забравила.

— Никога повече не я забравяй! — Джон помълча малко, преди да добави: — Дори ако се налага тази маска да ти напомня за светлината.

Маргарет погледна маската и поклати бавно глава.

— За да си спомням за Йън, не се нуждая от намесата на Абдар. — Тя взе маската и я хвърли в котела. В очите й блестяха сълзи. — О, Джон! Направи нещо красиво от този метал! Нещо толкова красиво, че да разтърси небесата дори и да влива светлина в сърцето на всеки, който го погледне!

— Твърде голямо изискване! — Той й се усмихна. — Голям късмет имаш, че възлагаш това на художник, който може да поеме такова предизвикателство. — Той взе капака и похлупи котела. — Ще поддържаме огъня цяла нощ, топенето иска висока температура. — Той седна на земята. — А твоето задължение като чирак за по-грубата работа е да събереш достатъчно дърва.

— Докато ти седиш и само даваш нареждания?

— Точно така.

— Не се учудвам ни най-малко. Съвсем типично за тебе. Източен мързел.

— Точно така.

Те цяла нощ поддържаха огъня. Седнали един до друг, повечето време потънали в мълчание. Небето вече светлееше, когато Маргарет каза уморено:

— Трябва да ти призная нещо.

— Предполагах.

— Въпреки че Йън е мъртъв, аз никога няма… — Тя преглътна мъчително. — Не съм в състояние… да изпитвам към тебе същите чувства както преди.

— Зная.

— Всичко се промени.

— Всичко непрекъснато се променя. Годишните сезони се сменят, деца се раждат, хора умират… — Той кимна с глава към котела пред тях. — Ето, и маските вече ги няма, още една промяна.

— Исках да кажа, че аз…

— Шшт! — той я погледна в очите. — Зная какво искаш да ми кажеш. Винаги всичко зная! — Той поразрови огъня. — Ще ни трябват още дърва, помощнико!

Рюъл още държеше Джейн в прегръдките си, когато розовите отблясъци на изгрева трепереха по мозайката на терасата и оцветяваха огледално гладката повърхност на причудливите геометрични чаши на водоскока.

— Искам да те направя щастлива — каза тихо той. — Обещавам ти, че ще те накарам да забравиш как започнахме…

— Не, не бива да го правиш! — Джейн го погледна. — Не бих искала да забравя дори една-единствена минута! Хубавото и лошото са се преплели така, че не бих искала пазейки едното, да загубя другото. Не искам да забравя нито една секунда от нашия живот.

— Радвам се, че виждаш само доброто. Но сега вече всичко ще бъде още по-хубаво. — Той я целуна леко, хвана я през кръста и я поведе към балюстрадата, откъдето се разкриваше гледката към каньона. — От мене ще излезе такъв безупречен съпруг, че дори една Маргарет би била доволна.

Изгряващото слънце потопи планината в разкош от багри.

Красота. Възвишеност. Раят.

Но Рюъл не забелязваше гледката. Мислено той вече се беше пренесъл някъде далече. След кратко мълчание се обърна и попита:

— Какво би казала, ако отидем в Йоханесбург?

Тя го погледна смаяна:

— Йоханесбург?

— Не за дълго. Просто си помислих, че…

— Но защо искаш да отидеш в Йоханесбург?

— Знаеш ли… северно от Йоханесбург са открили големи златни залежи.

Тя продължаваше да го гледа недоумяваща:

— Нали тук ни чака цяла златна планина?! Нали трябва да я разработиш?

Той направи гримаса.

— Права си, разбира се. Животът в тези лагери на златотърсачите е страшно тежък, сигурно няма да ти хареса. И не ми трябва повече злато. Говоря глупости.

Глупаво или не, но това беше истинският Рюъл Макларън, той не можеше да изневери на себе си. Джейн веднага разбра това.

Може би Цинидар бе станал негова родина, но той не можеше да смири приключенския му дух. След живота, прекаран в непрекъсната битка със света, той никога не би се задоволил с бездействие, прекарано в лукс и великолепие.

Също както и тя не би могла да си намери място в такъв живот.

Почувства, че тази мисъл я оживява. Облекчението, което изпита, бе толкова огромно, че чак й се зави свят. Беше склонила да живее тук, защото искаше Рюъл да е щастлив, но това надали щеше да е достатъчно… Раят може да е чудесно място, стига само да се връщаш понякога там. Но далеч навън съществуваше цял свят, който очакваше да бъде завладян и изграден.

— Мислиш ли, че и там ще имат нужда от железница за транспортиране на злато от мините?

— Не бих се учудил, ако е така — каза той дяволито.

— Ами добре, значи наистина трябва да идем в Йоханесбург! — В очите й блесна щастлива искрица. — В края на краищата, след сто години златото в твоята мина може да се изчерпи и току-виж правнуците ни да останат без препитание!

— Такава възможност винаги съществува. — Той отметна глава назад и се засмя от все сърце. След това я хвана и я завъртя около себе си. — Значи идваш? Да не са само приказки?

Джейн поклати глава.

— Бих искала да пристигна там, да сляза от влака, да се огледам и всичко да опозная. Цинидар може да е нашата крайна гара, но още не съм готова да пристигна на нея.

Той я притегли към себе си.

— И все пак ти обещавам, че ще останем съвсем малко време.

Да, сигурно така възнамеряваше. Нямаше да останат дълго в Йоханесбург. Но винаги щяха да изникнат нови места, неутолимата му жажда за промени сама щеше да ги намира… А кой би могъл да каже, дали и тя няма да се зарази поне малко от неговия търсачески дух? През идните години те трябва да научат толкова много неща един за друг, да се нагаждат към нуждите на другия, да живеят заедно… Нали точно това означава любовта? А тя обичаше Рюъл Макларън от цялото си сърце.

Все още не бе решила кога ще признае на Рюъл, че не тя, а Патрик е виновен за катастрофата, която всъщност ги бе свързала завинаги тях двамата — Джейн и Рюъл. Но в момента мислеше за друго.

— Ще трябва да използваме престоя в Йохансебург и за един друг проект — каза тя мило.

— Какъв проект?

— Проект, който изисква сериозно внимание от страна на всеки владетел на едно кралство!

— Какво измисляш пак? За какво говориш?

— Говоря за дете. — Тя се притисна към него. — Бих искала да имаме дете. Бих искала детето ни да се роди след година тук, в Цинидар.

Два дни по-късно Маргарет стъпи на борда на „Голдън Хейр“, който щеше да я отведе в Шотландия.

— Догодина ще дойдем да те посетим в Гленкларън — каза Джейн. — Но ако имаш нужда от помощ, веднага ни се обади!

— Не съм толкова безпомощна, че да не мога да се справя и сама — отвърна бодро Маргарет. — Макар че, признавам си, страшно бих се радвала на компанията ви! — Тя прегърна бурно Джейн и след това се обърна към Рюъл. — Да се държиш добре с нея, иначе ще трябва да се разправяш с мене!

— Само като си помисля за това се разтрепервам! — Рюъл докосна с устни бузата й. — Приятно пътуване, Маги!

— Марг… — Но млъкна. Как може да се сърди за една такава дребна закачка! Рюъл си е Рюъл! Не можеш да го промениш. Въпреки че бе станал много по-добър от онова, което тя очакваше. — Разбира се, че пътуването ни ще е добро.

„Друго не би могло да се допусне. Никаква буря не би се осмелила да й стори нещо…“ Картаук!

Изтръпнала от напрежение, Маргарет го видя да изкачва трапа. От онази нощ в лагера се виждаха все за малко, беше си втълпила, че предпочита той да не идва да я изпраща… Сега в нея се бореха радост и болка. Картаук застана пред нея.

— Дори божествата се прекланят пред волята на Маргарет.

— Пак богохулстваш, невернико! Но друго не би могло да се очаква от тебе!

Джейн само въртеше глава учудено, ту към единия, ту към другия. После прегърна отново Маргарет с едно „Сбогом, мила!“, хвана Рюъл под ръка и каза:

— Ела, трябва да вървим!

Той се усмихна и наклони глава подигравателно:

— Както заповядаш. Целта на живота ми е да те правя щастлива!

— То ще си покаже! — каза Маргарет презрително.

— Позволи ми да ти противореча! — обади се Картаук. — В думите на Рюъл има доза истина. Изненадан съм, че не си го разбрала. — Джон я погледна. — Но може би в момента не си в състояние да мислиш съвсем обективно.

Тя отбягна погледа му.

— Много мило от твоя страна, че дойде да ме изпратиш. Не го очаквах. — Тя му подаде ръката си, облечена в ръкавица. — Сбогом, Картаук!

Той сграбчи ръката й и се намръщи:

— Тази ръкавица не ми харесва. — Той я смъкна и Маргарет усети топлия допир на голите им ръце. — Ето, това вече е нещо друго. Сега вече мога да ти го кажа. Оставям ти една година време за труд, преди да дойда при тебе! Бих ти оставил и повече време, но това кой знае до какво ще доведе. Я ще те намеря в някой манастир, я ще си се омъжила вече за някой съсухрен пастор, който само ще ти говори за задълженията ти, а не за радостите, които трябва да ти даде.

Тя го гледаше като замаяна.

— Казах ти вече, за нас няма бъдеще.

— Защото си объркана от някакво фалшиво чувство за вина! Иначе не си чак толкова свенлива… Ще мине време и ще видиш, че точно Йън искаше да бъдеш щастлива. — Той й се усмихна. — С мене.

Маргарет поклати глава:

— Аз винаги ще…

— Да, ти винаги ще мислиш за Йън — прекъсна я той. — Но аз ще се погрижа спомените ти да не бъдат горчиви.

Тя го гледаше като упоена. Чу камбаната на кораба и този звук я изпълни с облекчение. Трябва да го прогони от мислите си, него и надеждата, която се опитваше да покълне в нея…

— Сега трябва да вървиш.

Той поднесе ръката й към устните си.

— Една година, Маргарет. — Той се обърна. — Очаквай ме!

Погледът й го проследи, докато слизаше с едри крачки по корабния трап. Сърцето й биеше лудо, беше напълно объркана. Зашеметена, тя се втурна към релинга:

— Недей! Не идвай! Няма да си добре дошъл!

— Разбира се, че ще бъда добре дошъл.

— А, работата ти при Рюъл?

— Може да се върнем и двамата тука.

— Мястото ми е в Гленкларън.

— Ще обсъдим това след сватбата.

— Няма да се оженим!

Той беше вече на кея.

— Разбира се, че ще се оженим. Ти не си жена, която може да живее в грях.

— Исках да кажа, че, аз…

— Ако държиш да останеш в тази студена Шотландия, може да склоня да променя решението си да не предоставям своя гений на кралица Виктория… — Той се намръщи. — Не, не може и дума да става! Тази двойна брадичка…

Изтеглиха трапа. Корабът се отдели бавно от брега. Картаук стоеше на кея с леко разкрачени крака, вятърът рошеше тъмната му лъскава коса.

— Няма смисъл да идваш! — Гласът й прозвуча отчаяно. — Остани си тука, Джон!

Той поклати глава.

— Та бих ли могъл? Само като си помисля за друг помощник и ми призлява! А добре знаеш, че не мога да оставя работата ми да пострада!

— Отговорът ми ще е не.

— Първоначално. Но невинаги, моя Маргарет! — Усмивката му изразяваше толкова любяща увереност, че тя трябваше да му повярва. — Защото накрая ще кажеш „Да, Картаук!“

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.